A l’Oscar

MATINADA

gonosznak látszott, pedig csak öreg volt¹

ANNA T. SZABÓ

La foscor era morada i bellugadissa, opaca, grana i alhora blava, zumzejant, pigallada, cega, espessa, fonda i brillant a la vegada. Estava infestada de cucs, de branques, de tremolors, de venes, de clapes. Les taques, indiscernibles, eren les parets panxudes d’una habitació, el sostre, un llit, una tauleta de nit, una calaixera, una porta i una finestra. Les tenebres crepitaven. S’agitaven, mormolejaven. Roncaven. El ronc era nasal, somort i aspre. Carrisquejava, engolia i s’ofegava. La font del bramul era el llit, i el bony que hi dormia al mig. Una dona vella. Corpulenta. La Bernadeta tenia els ulls tancats, les parpelles de sargantana, sense pestanyes, la boca oberta, els llavis liles i aigualits, i els cabells engreixinats i llargs, escampats sobre el coixí. Era lletja. O això pensava l’altra dona, la Margarida, que seia al seu costat en una cadira de vímet, amb les mans agafades a la falda i els polzes que donaven voltes.

Dins del llit, la Bernadeta va empassar-se una alenada barroera d’aire, va abandonar un ronc rogallós a mitges, i va deixar de respirar. Fora es va sentir el cant d’una òliba, i després silenci. La Margarida va aturar els polzes. Va estirar el coll, va observar la vella, i per un moment va pensar que ja estava. Que era l’hora. Però l’avenc fosc de la boca de la Bernadeta va sospirar, va inhalar i va reprendre el renou. I la Margarida va tornar l’esquena al respatller de la cadira, i va continuar fent rodar els dits. Era una vella escarransida, amb cap de pardal, ulls severs, boca inflexible, galtes magres, coll eixarreït i espatlles encorbades. I resava. Tota la nit que resava, pobra Margarida. Perquè el Senyor mana pregar i fer pregar. Però com que la Margarida fer pregar no podia, perquè la llengua de les seves parentes, les que en tenien, era un terròs incapaç de dir res de bo, resava ella. Amb l’esperança que, si resava molt, tard o d’hora Déu l’escoltaria. I la distingiria enmig de tants pecats i tantes pecadores. L’agombolaria entre els seus braços de pare, i diria que no l’hauria hagut de desemparar mai, «filleta», que la Margarida era bona i era santa, i que quedava perdonada. Perdonada de les coses que havia fet ella, i de les que havien fet les altres.

Primer pels que no hi eren, resava. Pels que se n’havien anat i no havien tornat. Pel seu home, en Francesc. Pels seus fills, en Bartomeu, l’Esteve i en Guilla. I pel seu pare, en Bernadí. Per en Martí el Tendre i en Martí el Coix no resava, perquè no tenien res a veure amb ella. Després per les dones de casa. Per la seva mare Joana, encara que fos roïna, i per la seva germana Blanca, encara que fos desviada. Per la seva neboda Àngela, encara que fos un malbaratament, resar per l’Àngela, i per la seva rebesneboda Dolça, encara que la Dolça hauria d’haver-se podrit a l’infern i que la sentissin cridar sota les pedres per ser filla de qui era. Fins i tot per l’Elisabet, resava, que per no ser no era ni parenta seva, però cada parenostre que resava per l’Elisabet comptava per tres. Per la Bernadeta també pregava. Però a la vella que dormia com una fruita podrida caiguda de l’arbre, sobretot la vigilava. Perquè quan la Bernadeta es morís, la Margarida hi volia ser. I ho volia veure. Volia veure com la gràcia i la salvació divines li eren negades per haver-se barrejat tantes vegades amb el diable.

La Margarida havia esperat la mort amb il·lusió. La pròpia. S’havia imaginat el seu traspàs com un esclat lluminós, un espasme de glòria, un goig definitiu, un èxtasi ofegador al so dels llaüts i les trompetes d’un exèrcit d’àngels. Al·leluia! Alabats, els designis de l’Altíssim! Lloat, el Nostre Creador! S’ho havia afigurat tantes vegades, que era com si hagués passat. Les portes del Cel com s’obrien al seu pas. Els querubins com cantaven. Tenien les boques roses i molsudes, les galtes de vellut, els ulls molls de joia. Anaven descalços i duien corones d’or i túniques de seda que es lligaven al pit amb fils que també eren d’or. I entremig dels àngels hi havia Nostre Senyor. Nostre Senyor, que tenia una cara que es confonia amb la d’en Francesc, amb un sot al mig de la barbeta, i les mans aspres i plenes d’anells, que li agafava el rostre per besar-la com l’havia besada el seu home el dia que es van casar. «Benvinguda a la Glòria», li deia. I aleshores, quan enmig de la llum fulgurant que fa l’alegria la Margarida tornava a distingir la boca del Senyor davant seu, els ulls del Senyor com dues culleres, Ell la mirava de tan a prop, tan arran, que veia totes les coses que la pobra dona havia hagut de viure de més, i plorava llàgrimes que semblaven de llet.

Però, ai las!, filletes, quin desengany. Perquè quan la Margarida es va morir, amb les mans agafades, amb les ungles primer roses, després blanques, amb la boca oberta i els ulls nevosos que ja fitaven les joies eternes, tota ella preparada, panteixant, desitjosa i deixatada, no hi va haver ni querubins, ni trompetes, ni esclat lluminós, ni espasme de glòria, ni goig definitiu, ni èxtasi ofegador. Només una rotllana de dones brutes i malcarades. Grotesques i ordinàries. Així mateix. Tan trist com sona. Perquè quan el cor petit, de tres quarts, de la Margarida va dir, prou!, defallit, fet un nus, s’ha acabat, adeu-siau!, les seves parentes van encerclar-la. I en comptes del Cel i els àngels i les mans de Déu eixugant-li les galtes, la seva mare Joana, com una euga desdentegada, la seva germana Blanca, que va ser l’única que li va fer una mica d’alegria de veure, i encara no gaire, la seva neboda Àngela, a qui la mort havia conservat l’expressió de porc senglar, i l’Elisabet, que si la Margarida no hagués tingut els sentits feblíssims i atordits li hauria arrencat tots els cabells del cap, van rodejar-la. Però eren mortes! Totes quatre. Mare de Déu santíssima, que algunes feia molts anys que eren mortes. Ànimes condemnades! La Margarida es regirava incapaç de dir res, de tan esparverada. Però, fet i fet, ningú l’hauria sentida, perquè les seves parentes cridaven, «Margarida, Margarida, MARGARIDA!», mentre l’aixecaven per les aixelles i reien, i la seva mare li somreia ensenyant els forats de les dents i deia, «Benvinguda, Margarida, bentornada!», com si fos el mateix dimoni obrint-li les portes de l’infern. La pobra Margarida, encara tèbia, se les va mirar amb uns ulls com pinyons, esgarrifoses com eren, espantoses!, més lletges i tot del que recordava, i va pensar que somiava, que no podia ser, que no s’havia mort, que no era així, que no era això, de cap manera, no, no, no, si us plau, Senyor, per favor, per l’amor de Déu, per la Verge i tots els sants i tots els àngels.

Si fos per la Margarida, quan la Bernadeta es morís, perquè no podia faltar gaire, no farien cap festa. Tot el que les seves parentes esquenamolles pensaven i deien últimament, que si els coberts, que si el cabrit, que si les copes de peu blau, que si els bunyols o la sosenga, tenia a veure amb la festa, amb la festa, amb la festa i només amb la maleïda festa. La Joana seia a la cuina, entaforada al seu racó, i els manava, cap aquí i cap allà, feu això i feu allò altre, i les dones deambulaven per la casa, conxorxades. Si fos per la Margarida, quan la vella es morís li organitzarien una rebuda sòbria, austera, respectuosa i serena. No com la seva.

Com plorava. Com plorava, pobra Margarida, quan en comptes de pujar al Cel i ser rebuda pel pastor d’ànimes, les donotes espessidores i burxadores de llagues de casa seva van arrossegar-la escales avall, que ja l’hi haurien pogut tirar rodolant. La van dur a la cuina i la van fer seure a la taula parada de plats, copes i cassoles. I llavors van obrir les boques i bevien i menjaven i baladrejaven i picaven de mans i brindaven i celebraven i s’incorporaven i aixecaven els colls i els braços enlaire. A la Margarida, el plat repulsiu que li havien posat al davant se li va omplir de llàgrimes. Com una sopa. Però ni una sola de les seves parentes va ser bona per consolar-la. Cap ni una. Ni la seva mare. La mare d’una, que se l’ha arrencada de les entranyes. Només disbauxa i cridar i beure i explicar acudits i donar cops de cul a la taula, la seva mare. Només gresca i xerinola, la Joana. S’havia enfilat al seu escó. La Margarida la mirava esfereïda. Les altres cridaven i l’atiaven. Ballava! Com si no tingués memòria, o volgués foragitar-la. Com si no es recordés del que no es volia recordar. Com si en aquella cuina horripilant, plena de fantasmes, ja no importessin les coses passades. Les vides senceres. Les filles i les mares.

La casa va cruixir com si li espeteguessin els ossos. Després hi va haver un silenci llarg que va trencar l’òliba de fora, seguit de més silenci. La nit s’havia cargolat a dins del mas com una feristela, i les ombres es passejaven sense peus per la casa. Cada racó tenia una negror pròpia, pesada, cavernosa i pregona. L’habitació on dormia la Bernadeta era tètrica. La sala era llòbrega. Les escales semblaven un pou. L’entrada era sinistra. La cuina era la gola d’un llop. Sense fons. Les parets, la llar, la finestra, la taula, les cadires, la pica, no es veien. Com si no hi fossin. Com si no hi hagués cuina, ni mas. Només foscúria. La Joana seia al seu escó. Era una dona molt vella. Tenia cara de cavall, un ull més obert que l’altre, els cabells grisos i desmanegats com una crinera, els braços gruixuts i el ventre ample. Aquell era el seu lloc. L’escó vora el foc, encara que ara la llar ja no estigués mai encesa.

La Joana s’havia casat amb l’hereu del mas Clavell, a Sant Miquel dels Barretons, feia més anys dels que es podien comptar. La cerimònia havia sigut senzilla, austera, i a mig matí, perquè els nuvis tinguessin temps d’arribar a la casa abans no es fes de nit. Marit i muller s’havien enfilat per corriols escabrosos i viaranys encinglerats de tots els colors del verd. Havien travessat serres, colls, barrancs, congostos, rieres i sots frondosos i humits, entre faigs i trèmols, beços i avellaners, alzines, oms i arboços, que s’espessien i s’estrenyien com una abraçada ofegadora fins que la llum queia sobre la roba dels noucasats com un grapat de monedes escadusseres. La Joana i en Bernadí havien avançat per aquelles muntanyes desavinents i enredades un dia sencer, i només paraven quan trobaven oratoris. En Bernadí abaixava el cap, aclucava els ulls i demanava al Senyor que no deixés que el seu camí es creués amb el de llops i malfactors. La Joana se li posava a la vora i ajuntava els palmells, però no resava. El mirava. Perquè ja estaven casats, però tot just feia tres dies que es coneixien, i amb prou feines se l’havia pogut mirar. Li guaitava les mans morades plenes de mules, els dits com botifarres, el clatell pelut, l’esquena desmesurada, el nas com un nap, el front ple de sacsons i la barba espessa que s’enfilava com uns esbarzers galtes amunt, fins a les celles. Però els precs d’en Bernadí van ser en va, la Joana a penes va tenir temps de concloure que el seu marit semblava un verro, perquè després del migdia les males bèsties es van posar a cantar. Gelaven la sang a les venes. Cada udol com una daga freda que et baixava per l’esquena fins al ventre; si no respiraves no et foradava, només et remenava les menges. I en Bernadí, que feia estona que els pressentia i que es mirava frisós la verdor i la blavor entre els arbres i els moviments sobtats de les branques, va maleir i va escopir. Caminava al davant mentre la Joana el guaitava desconcertada, perquè donava coces a les roques i als arbres i, sense deixar de trescar, girava el peu esquerre com si no fos seu i l’arrossegava per terra amb virulència. Encara no havien fet un centenar de passes empinades des que les bèsties udolaven que, fent cruixir les dents, en Bernadí es va llançar de genolls sota aquell boscam feréstec, i de dins de l’espardenya en va treure un peu gris, d’ungles gruixudes i grogues, que es va rascar i rascar i rascar amb desfici. I llavors la Joana ho va veure. Santa Llúcia! Mare de Déu! En Bernadí tenia un peu pelut i pudent amb només quatre dits. Només quatre dits! A la Joana el cor li volia sortir per la boca de l’alegria. I amb treballs si va poder resistir la puixança d’agenollar-se i omplir aquella peülla de petons, talment Maria Magdalena. Però llavors en Bernadí es va asserenar. Es va calçar el peu envermellit i encetat, i home i dona van continuar caminant, estalonats pel vespre i els alarits de les bèsties. Abans d’arribar al mas Clavell, en Bernadí va dir, taciturn i pragmàtic, que a casa seva havien sigut cinc germans, però que els altres quatre els havien arrabassat les feres. Primer s’havien menjat les ovelles. I quan ja no els quedaven ovelles, les bèsties s’havien ficat dins de casa, i a excepció d’un braç i una mica del cap de la nena, havien devorat els seus germans sencers. A en Bernadí, que era el més grandassàs, que es regirava com un boig i cridava com un condemnat, els llops no se l’havien menjat. Els havia semblat massa feina. Només li havien arrencat el dit petit del peu esquerre d’una queixalada graponera. I en comptes de dit petit, al peu hi tenia una cicatriu blanca, brillant i boteruda que, quan els sentia udolar, li picava com un dimoni.

La mare d’en Bernadí havia emmalaltit després que els llops devoressin quatre dels seus fills com pollastres. S’havia inflat. Primer els peus, morats. Després els genolls, negres. Llavors el ventre, com un ocell caigut del niu. I s’havia mort. I quan les feres, com si hi entenguessin, d’afronts i de greuges, l’havien desenterrada de la sepultura i se li havien menjat la cara i les mans, en Bernadí i el seu pare, que s’havien quedat sols, havien exclamat, ja n’hi ha prou, d’aquest coll! I havien començat una guerra. S’havien encomanat a sant Defensor, a sant Blai Gloriós, a sant Pau, a santa Àgata i a sant Antoni, guardeu-nos del mal i del dimoni, del llop i del ca i de tota bèstia que mal fa, i s’havien posat a buscar llodrigueres. Que sempre són orientades a sud i vora aigua. I a esgarriar ventrades. Que fins als vint-i-cinc dies encara mamen. I a fer llaços corredissos i caps falsos. Situaven una presa al capdavall d’un tauló arran de cingle. El sostenien amb una pedra tapada amb brancatge. I quan l’animal s’hi enfilava per abastar la menja, s’espenyava. Ajuntaven sagetes de dues en dues, amb crinera d’euga. En lligaven sis o set en fila, les torçaven, l’una en un sentit i l’altra en sentit contrari, i quan estaven ben ganxudes, les ficaven dins d’un tros de carn, més gros que les sagetes però prou petit per ser engolit d’un cop. Deixaven una mica de carnassa aquí, una mica allà, i els llops s’empassaven el parany sense mastegar. Quan païen, les sagetes s’obrien, es posaven en creu i els foradaven les tripes.

Els anys bons, al terme de Dosrius, pare i fill caçaven els llops de vuit en vuit. A Vilamajor, de set en set. Vora Sant Hilari, a mitges dotzenes. A Espinelves i a Viladrau, hi atrapaven les llobes més grosses, sota les Agudes, les ventrades més nombroses, i a Sant Sadurní d’Osormort, i a Sant Celoni, i a Vilanova de Sau i a Rupit i Folgueroles, n’hi mataven tants que en perdien el compte. En Bernadí i son pare localitzaven les bèsties i donaven avís a les cases convingudes, que congregaven la gent de la rodalia i, a un senyal del mestre llobater, que era el vell, cridaven i feien picar ferros per estrènyer el rodal de la batuda i conduir els llops als carreranys, als pous i als cingles on els estimbaven. On els mataven a cops de pedra, d’ascones, de mandró, d’atzagaia i de forques de llop, on els escorxaven de viu en viu, o els donaven als gossos perquè els destrossessin. Al pare d’en Bernadí li agradaven les batudes. Per la companyia, i pels crits i les rialles dels homes, i pel terror i els gemecs dels llops davant la turba. Però un dia, vora Seva, una fera acorralada es va abraonar sobre el vell i li va mossegar la cara de tal manera que, quan van haver mort la bèstia, encara tenia el musell aferrat a la boca de l’home. Com si es petonegessin. Al vell li va quedar la mandíbula esguerrada i les galtes foradades, i a penes podia empassar, però aviat no va caldre. Perquè la lloba era rabiosa. I el mal de la ràbia et fa avorrir el menjar i l’aigua. Primer es queixava de mal de cap. Més tard se li movien sols els músculs de la cara, i se li veien les dents a través dels forats de les galtes. Llavors es retorcia. Després va entrar en furor. Treia escuma pel nas i per la boca. I en Bernadí va pensar, esgarrifat, que si a ell també l’atrapaven, que si les feres traïdores l’atacaven per l’esquena i se’l menjaven en una bauma, haurien guanyat la batalla. Va escurçar el patiment de son pare i va córrer al poble més proper, que era Seva, a buscar una dona per casar-s’hi.

La Joana, que perspirava i panteixava per seguir el nervi de les camades del nuvi, va pensar que ella l’esperava! L’esperava. Oi tant si l’esperava! Perquè la Joana havia demanat un home de totes les maneres que es pot demanar un home. I no arribava. L’havia demanat a Déu i a la Verge i a sant Antoni, però no l’escoltaven. Fins que la Garreta, una vella que servia amb ella a Seva, que només menjava sopes de pa amb llet perquè no tenia cap dent, i la Joana no volia ser com la Garreta, se la mirava i pensava, bon Déu, com la Garreta no, si us plau, sola i vella i sense dents, menjant sopes de pa amb llet, li va preguntar, «De què plores, criatura?». La Joana va respondre que plorava de tenir cara de cavall. Cara d’euga. I quan ho va haver dit, encara va plorar més, perquè Déu i la Verge i sant Antoni li havien girat l’esquena i la deixaven que s’espigués com un enciam, sense trobar casador que la volgués. Però la Garreta va temptejar, «Si Un no t’escolta, per què no l’hi demanés a l’Altre?». La Joana va respondre amb un fil de veu que no sabia com se li demanava res a l’Altre. La Garreta va oferir-s’hi. Va dir que, si la Joana volia, ella l’hi explicava. Va dir que, si només demanava una cosa, era millor anar-hi sola, de matinada. Que havia de matar un gat. Ni massa petit ni massa gros. Mitjà. I ficar-li una fava dins cada ull, una fava dins la boca i una fava pel forat del cul. I que l’havia d’enterrar, i a sobre del monticle hi havia de dibuixar una creu, i damunt de la creu s’hi havia de pixar. Aleshores vindria el dimoni i li podria demanar el que li hagués de demanar.

La Joana el va veure mentre sacsejava les anques per eixugar-se la pixarada. Entre els arbres. Primer els ulls. Perquè centellejaven. Després la taca que era el coll gruixut i la gepa i l’esquena. Llavors el toro. Perquè era un toro. Imponent. Negre tot ell com la cosa més negra. Les banyes eren negres, la carn de dins dels ulls era negra, negres les pestanyes; negres les orelles; negres el morro ple de mocs, el front ple de remolins, el coll venós, les potes, les peülles, el ventre, els lloms, la pudenda; negres. Tan fosc que la nit semblava clara. I s’acostava. El pèl li brillava com si fos aigua. Treia baf, i pudia, com si l’aigua fos bruta i estancada. Era una pudor viva, que punxava. La Joana va deixar caure les faldilles i es va incorporar. El toro va preguntar, amb una veu més dolça i melangiosa del que una s’hauria pogut imaginar, «Què vols, bona infanta?». La Joana va respondre com un ocellet que canta, «Vull un home sencer», va dir, «que sigui hereu i tingui un tros de terra i un tros de teulada». El dimoni va acceptar el tracte. L’ànima de la Joana a canvi de casar-la. Després se’n va anar, sota una lluna finíssima, en cerca d’alguna vaca. L’endemà, en Bernadí Clavell va demanar per casar-se amb la Joana.

En Bernadí preferia l’enginy a la força bruta. El silenci. La solitud. Quan son pare va morir, caçava les feres amb cepons i pitges, que tenien braços de claus i punxes que es tancaven de sobte. Els submergia en suc de fems, perquè les bèsties llestes no sentissin l’olor de ferro i d’home. I seguia rastres i buscava merderades. Les muntanyes n’estaven plenes, de merderades. Les del gorjablanc, que cagava als camins, indiscriminadament; les femelles, merderetes primes, els mascles, gruixudes. Les de la geneta, que anava de ventre als esqueis de rocs, fent pilones sempre al mateix lloc. Les del teixó, que excavava latrines. Les de la guilla, que cagava on volia. Si atrapava cap d’aquestes feristeles, també les matava. Amb delicadesa. Els posava el peu al coll, els oprimia les costelles i les ofegava. Les genetes i els gorjablancs es deixaven agafar com si res i es morien de pressa. Amb els teixons i les guilles havia de tenir més paciència, esperar una bona estona, abans no s’ofeguessin. Un cop morts, els treia els ossos, la carn i les vísceres per la boca, sense fer cap tall. Els omplia de fenàs de bosc, fins que quedaven tensats i sense arrugues, i llavors, quan baixava als pobles, els venia.

Als llops no feia falta matar-los amb finor. Cagaven arreu. Al mig. Com un senyal. A les cruïlles dels camins, sobre les penyes. Perquè ho veiessis. Perquè els reconeguessis. Els molt maleïts sabien com havien d’atacar cada cosa; les ovelles pel coll, els porcs pel ventre, les vaques pel braguer, que així s’ajupien, els cavalls i els ases com fos, perquè amb les potes de darrere donaven guitzes, i millor abastar els pollins. Els nens pel cap. I si trobaven una bèstia que hagués parit, sabien que havien d’estibar la bossa i el cordó, per fer-li ferides a dins. Si acabaven de matar, cagaven tou, líquid i fosc, perquè primer es menjaven la sang i les vísceres, que tenyien la merda de negre, i si escuraven la carcassa feien cagarades blanques, peludes i seques. Els dimonis d’aquelles muntanyes, en Bernadí els matava sense miraments.

D’un llop o una lloba n’hi donaven cinc sous. D’una ventrada, cinc més. I després de pagar li feien un certificat, amb segell, perquè pogués anar amb bons ànims i fer la capta per les viles. «Aquí teniu el traïdor que us buidava el corral. Aquesta és la mala bèstia que us feia tant de mal i us degollava el bestiar. Doneu si voleu donar.» La gent l’obsequiava amb fruita seca i redorts, i l’home tornava al mas Clavell amb les mans cobertes de talls, una bossa de sous i una altra de llaminadures. S’asseia a taula famolenc, com si no hagués menjat des que era fora, i devorava la vianda que la Joana li posava davant, roncant per elogiar-la, amb la cara a tocar del plat i els ulls entelats del baf. El suc de l’escudella li regalimava barba i dits i colzes avall, i quan havia acabat, com qui ha recuperat forces, abraçava la seva dona amb les mans olioses. I la Joana, sota aquell pi d’home, destapava un reig bord com no n’hi havia cap altre. Un bolet que li omplia la mà sencera. I que ella acariciava amb delicadesa, per no trencar-ne el coll de mantega. Perquè en Bernadí era lleig com un verro, que la Joana ho podia dir, però quin bolet! Mareta meva, quin bolet. Vellutat i dur i bonic com una mala cosa. Vermell i blanc i brillant de rosada. Com si tota la finor, tota la bellesa, tota l’alegria s’haguessin amagat allí sota, amb forma de barret, anell, espores i peu, clavant-se com una arrel dins la terra fosca. Bolet, qui t’ha plantat? La Verge Maria amb cinc dits i fins aquí m’ha portat!

La segona vegada el dimoni es va presentar amb aparença d’home. Una nit encapotada va anar al mas a passar comptes. Però a la Joana li havia agradat tant aquella casa, com una closca per a un cargol, com un cos per a una ànima, que era com si se’l mirés des de dins d’una cuirassa, des de darrere una muralla. Era un home lleig, macilent, calb, amb la cara blanca i la boca grossa. I pudia tant com el toro, però aquest cop, en la ferum, la Joana també hi va distingir rastres de cabra, de cul i de foguera. No el va convidar a entrar. El dimoni va saludar-la amb una veu delicada i pomposa, «Bona nit tingueu, bona infanta». Ella no el va complimentar. Li va amollar, «En Bernadí no és un home sencer». Però va semblar que la mala bèstia no ho entenia, i la Joana l’hi va haver d’explicar, «Vaig demanar un home sencer, que fos amo i tingués un tros de terra i un tros de teulada, però en Bernadí no és un home sencer». El gran rostidor la mirava incrèdul. La Joana va afegir, «Li falta el dit petit del peu esquerre». Després d’allò, es va sentir un fragor i un esclafit terrible, i va ploure quatre dies a bots i barrals. Dels aiguats, es van ensorrar els ponts de Sau, Querós, Sallent i Susqueda.

La Joana no va pensar més en el dimoni, convençuda d’haver-li passat la mà per la cara, fins que va néixer la pubilla. La Margarida. Que va ser una criatura esprimatxada, de mirada severa i reprovadora, i pit blau, esverat i frenètic. La Joana li atansava una orella a les costelles i s’estremia. Perquè encara que no es veiés, si escoltaves ho percebies; la criatura tenia mal al cor. N’hi faltava un tros. Que no volia dir que la Margarida posseís un mal cor. No. Ni un cor delicat. Tampoc. Volia dir que el seu cor era petit, dur, fibrat. Difícil de mastegar. Rabiüt. De llebre. Després de la Margarida, la Joana va donar a llum la Blanca, que va néixer sense llengua. La boca com un niu buit. I la Joana va tornar a sentir el fibló de la sospita, però no va lligar caps. Després va venir l’Esperança. La seva Esperança, petita, pobreta, que va néixer sense fetge i es va morir groga com un pollet. I semblava una cosa que no podia ser, abandonar aquell farcell, tot sol, de nit i d’amagat, en un sot fred i fosc a terra, vora el mur de Sant Miquel dels Barretons, perquè estigués a prop de Déu. Però la Joana encara no s’ho va voler creure. I llavors va tenir l’hereu. A qui haurien dit Bernadí, com son pare, si no fos perquè va néixer sense forat allà al darrere i es va morir, farcit com una llonganissa. Amb les carns dures i morades. I mentre en Bernadí s’enduia aquell segon farcell a Sant Miquel, la Joana ho va capir. Ho va entendre. Va comprendre que tot té un preu. I que el preu és massa car, sempre. I que després del tracte que havia fet i desfet amb el dimoni, gràcies al dit petit del peu que li faltava al seu marit, a tota la seva progènie els havia de mancar alguna cosa. Es va mirar la casa, l’home, la filla severa, la filla muda, i va pensar que era molt més del que tenia la Garreta. I a força de salze, heura, arrels d’avellaner, poliol i cànem, va escanyar aquell rajolí de parir criatures a mig coure.

La Bernadeta proferia roncs profunds i rasposos que ressonaven solitaris. Les parets els resistien i tot seguit els engolien. De tant en tant, el ritme es trencava perquè la dona es removia dins del llit, sospirava i feia petar els llavis. Les parpelles pelades li tremolaven. La Margarida seia al seu costat i resava cada vegada amb més vehemència, perquè era en el cor més negre de la nit, en l’hora fosca just abans que comenci l’alba, que el dimoni i els seus enviats campaven. Havia sigut una matinada envescada, que el dimoni havia temptat la seva mare. Havia sigut una matinada verinosa, que la Joana havia confessat a la Margarida el seu pecat imperdonable. La dona xisclava, «Bernadí! Què t’han fet? Bernadí, reig meu!», i la Margarida, que encara era una noieta bona i ingènua, la consolava. Semblava una marededeu adolorida, amb les galtes que li regalimaven i el cap que li queia endavant, com si el coll s’hagués cansat d’aguantar-lo. Feia tres nits que no dormia ni una mica, perquè el pare de la Margarida no havia tornat, i ja no tornaria, i la Joana encara no cloïa les parpelles, que ja se’ls imaginava, els llops traïdors que l’esbocinaven, «Bernadí!». Els facinerosos que li obrien la papada a llesques com un pa rodó que s’estiguessin repartint, «Bernadí!». Els penyals tous que l’engolien i li entaforaven fang i aigua bruta dins les orelles, com si l’estiguessin farcint, «Bernadí! Bernadí!». La Margarida feia, «Xxxt, xxxt, mare», i la Joana el cridava, «Reig meu, reig meu», exclamava, «Ho sé, que és mort, ho sé, que és mort, perquè m’he fet vella de cop!», i tot seguit es ficava dins dels records com si fossin un bosc. Però no s’hi va endinsar sola, dins d’aquell boscatge pèrfid. No. Li va agafar una mà a la Margarida i va estirar la pobra noia sota els arbres. Se la va emportar pels mateixos caminois que la Joana i en Bernadí havien trescat després de casar-se. La Margarida l’escoltava càndida, i de tant en tant repetia, «Xxxt, xxxt, mare», per conhortar-la. Però de sobte el boscam que les encerclava va mudar. Va esdevenir espès i atziac, malastruc, i la Margarida volia tornar a casa. No volia continuar per aquell camí. No volia acostar-se a aquella clariana que la Joana assenyalava. La seva mare la hi obligava. L’engrapava i fins l’esgarrapava. I enmig de la fosca la Margarida va veure un cul blanc, d’esquena, com pixava. Va esgaripar quan es va adonar que era el cul de la Joana. Després va aparèixer un toro negre que es va atansar a la seva mare. La dona li va xiuxiuejar a cau d’orella, «El dimoni», però la Margarida feia que no amb el cap com un pollastre acabat de desplomar. No l’escoltava. No. No la sentia. Es posava les mans a les orelles, NA-NA-NA. Però la Joana, que tenia els ulls buits com closques d’avellana i les dents punxegudes i esparses, les hi arrencava. L’únic que la Margarida volia si us plau, que li suplicava, era que la Joana callés. Era oblidar-se d’aquell toro i ignorar el tracte que havia fet amb la seva mare. No saber res ni del seu cor de tres quarts, ni de la llengua de la Blanca, ni del fetge de l’Esperança, ni del forat del cul de l’hereu. La pobra noia s’aferrava a la taula de la cuina i pensava en el seu pare. En Bernadí, que era bo, que feia una olor àcida i fumada, de sang seca i suor, quan s’asseia les dues nenes a la falda i els ensenyava el parenostre del llop. O els parlava de les coses que havia fet Déu i de les que havia fet el dimoni. Els deia, «Déu va fer els arbres i els rius i les muntanyes i les bèsties boniques i profitoses. I el dimoni va fer les bèsties lletges i salvatges». I la Margarida s’ho imaginava, asseguda als seus genolls. Com Déu feia la cadernera, i feia l’oreneta, i el rossinyol. I com el dimoni, per embrutir el món, feia el ratpenat, i el mussol i el corb. «Déu va fer el gat i el dimoni va fer la rata. Déu va fer el cavall i el dimoni, la serp. Déu va fer l’ovella i el dimoni, la cabra.» Però la Joana ficava una llengua espinosa dins les orelles de la Margarida i la sacsejava com si volgués arrencar-la de la falda del seu pare. Déu va fer la perera, i la pomera, i el castanyer, i la vinya, i el ginestell, i el roser, i el dimoni va fer l’arç, i el castanyer bord, i l’esbarzer, i l’argelaga, i la gavarrera. Déu va fer el romaní, i el dimoni, la ruda. Déu va fer el blat, i el dimoni, la cugula. Déu va fer l’abella, i el dimoni, la vespa. Déu va fer la marieta, i el dimoni, l’escarabat. Déu va fer l’àguila, la tórtora, el pinsà, la merla i l’alosa, i el dimoni va fer el xot, el gaig, el pardal, el tord i l’esparver. I quan, així i tot, Déu encara guanyava, el dimoni va fer el llop, per venjar-se’n. Son pare sempre els deia, la Margarida en una cama, la Blanca en l’altra, que no havien de sortir mai, mai, mai, soles de casa. Perquè dins dels cagarros dels dimonis amb forma de bèstia que ell caçava, hi trobava robeta i ossets que eren de nens. A Osor, des que ell comptava, els llops s’havien menjat vuit criatures. De Susqueda, n’havien devorat set. D’una masia vora Tavertet, n’havien mort dos i n’havien ferit dos més. D’un mas vora Viladrau, dos. A Sant Sadurní d’Osormort, una nena presa d’un bressol i tres que ja caminaven, a Campins, dues nenes i la seva mare, de Sant Feliu de Buixalleu, tres nens, un metge i un matxo.

Quan a la Joana se li havia assecat el doll de verí, ja era de dia. La llum entrava per la finestra. I la Margarida s’havia adonat, de sobte, que veia la taula, les cadires, la llar de foc apagada. La seva mare tenia la carra arrugada, els ulls freds, la boca obstinada, i per primera vegada li va semblar una dona vella. Lletja. Pèrfida. Llavors havien sentit els crits. A l’era. «A Maria!», clamaven, «a Maria!». I mare i filla es van incorporar, però no van tenir temps de pentinar-se ni d’eixugar-se les galtes, que un home va entrar a la casa, com el matí, sense trucar. Va travessar l’entrada i es va ficar a la cuina. Els va fer una reverència minúscula i els va dir, «Mestresses». I la Margarida el va guaitar, trasbalsada, i va pensar, deu ser un príncep. O un àngel. Cap ull que no hagi estat a la Glòria deu haver contemplat un home igual. I se li van revifar el cor i els membres congelats perquè es va imaginar Nostre Senyor com el feia. El mateix dia que havia fet les caderneres i les orenetes. Del millor fang. Del fang amb què va crear les bèsties boniques i profitoses. Amb les mans. I ho va veure, com li modelava aquella boca, al lloc on hi ha la boca, i a dintre hi posava les dents, una per una, i com li feia el sot al mig de la barbeta, i els ulls, com dues teies. Com li esculpia aquell coll de terçó, el pit i l’esquena, les cames, amb els genolls rodons. Com li cisellava els dits, que sostenien el tassó que li havia ofert la Joana, sense beure’n. I li col·locava una ungla a cada punta, com joies. Els llavis parlaven. Es deia Francesc Llobera. Va explicar que era el germà cabaler d’un mas que es deia mas Llobera, vora Viladrau, on les dones s’hi morien com mosques, i per això volia anar-se’n, va dir. Per no morir-se ell també, de tant mirar com el seu pare i l’hereu es casaven una vegada rere l’altra. Quan somreia, els llavis se li estiraven. Ullava la cuina, les parets, el sostre, la vídua, la pubilla. La Joana va dir, «És bona, sana i treballadora». En Francesc va preguntar, «Tens una altra filla?». La Joana va respondre, «Sí, però la Blanca és beneita». Perquè la Blanca es mirava les gallines. Com picotejaven el terra, distretes. I el gall, com aixecava una pota, i com aixecava l’altra pota. I com inflava el pit i cridava. Movia les ales curtes, que no volaven. Girava el coll i es rascava. Cridava més i s’estarrufava. La cresta i els barbons li rebotaven. La gallina s’arrupia i el gall s’enfilava. Li trepitjava l’esquena amb les potes, se li agafava a les plomes del clatell amb el bec, i s’agitaven.

I llavors la Joana va dir que si en Francesc i la Margarida es casaven, i el cor de tres quarts de la Margarida es va trabucar, però la Joana va continuar dient que si en Francesc i la Margarida es casaven, i la Margarida va pensar que Déu la devia estimar molt si per casar-se li donava aquell home!, però la Joana encara deia que si en Francesc i la Margarida es casaven haurien de mantenir i tenir a casa, cada dia de la seva vida natural, la sogra i mare respectiva, que era ella, i la cunyada i germana respectiva, que era la Blanca, sanes i malaltes, i proveir-les de menjar i beure i calçat i vestit, i quan seguissin l’oblit, els haurien de donar sepultura. I en Francesc es va mirar la Margarida, que seia quieta, callada, amb el cor encara trabucat, el cap baix i les mans a la falda, i la va triar. D’entre totes les noies que hi havia per triar, d’entre tot el reguitzell de dones del món, amb els seus ulls i els seus cabells i les seves maneres de mirar, va dir, aquesta. I la va assenyalar.

Van fer pitança de naps amb nogada. Van netejar els naps, els van tallar, els van bullir dues vegades. Els van escórrer i en una cassola van sofregir ceba amb sagí, i quan la ceba va ser cuita, la van enretirar. Al greix que hi havia quedat hi van posar farina, i quan es va enrossir hi van afegir els naps. Van fer la nogada a part. Amb nous, llet, la ceba del sofregit i vi. I van cuinar coloms amb salsa bruna. Van desplomar-los i els van prendre els fetges, que van picar amb molla de pa remullada amb vi i vinagre. Van bullir tres ous, en van treure els rovells i els van barrejar amb el pa i els fetges, i llavors ho van colar i ho van posar en una olla i ho van fer bullir amb mel. Van rostir els coloms, i quan els van tenir a mig coure, els van ficar a l’olla amb la salsa dels fetges. I van fer mirraust de pomes. Amb pomes ben dolces, pelades, tallades i sense cor, que van bullir amb aigua. I a part, van preparar la salsa, amb un grapat d’ametlles torrades que van picar en un morter i van ofegar en el brou de les mateixes pomes, per fer la llet d’ametlles, a la qual van afegir molla de pa i mel.

El rector de Querós va tirar les amonestacions. Ningú va manifestar cap impediment i els nuvis es van casar en presència dels parents. El rector va dir les paraules de present. «Vós, en Francesc Llobera, donats vostre cos a na Margarida qui ací és, per lleial marit.» Dixit quod sic. Et eodem modo dixit. «Vós, na Margarida Clavell, donats vostre cos per lleial muller a’n Llobera qui ací és.» Que nullum dedit responsum. I en Francesc, amb el sot al mig de la barbeta i les mans aspres plenes d’anells, li va agafar les galtes, i de la llum tan clara que feia l’alegria, la Margarida no veia res.

Llavors van sonar campanes. Campanes i més campanes. Que repicaven. Estridents i metàl·liques. Campanes dins de casa. Campanes que no celebraven un casori, sinó que cridaven a morts, avisaven de foc, de llops, de tempestes, de lladres, advertien de coses terribles que ja venien, que s’acostaven, perquè es despertés tothom. I es va fer la llum a la sala. Com una bufetada. Era una llum bruta. Mentidera. Groga. Un ultratge. La claror falsa es va ficar per sota la porta, i la Margarida, que seia a les fosques al costat de la Bernadeta, amb els polzes que donaven voltes, va fer un bot a la cadira, com si l’haguessin punxada. Es van sentir unes passes de mostela que s’acostaven. El pany de la porta va girar amb un grinyol delicat. I encara que fora els arbres i el bosc no renunciessin a la fosca i s’aferressin a les ombres, a les humitats i als cruixits, la llum postissa, que els duia la contra, es va imposar i va ofegar la negror com una torrentada. A l’habitació va entrar la Marta. Era una dona lletja, segons la Margarida, apersonada, de cara rodona, espatlles generoses, pits prominents i cul abundant. Tenia els cabells despentinats i enganxats al crani, i portava una camisa de dormir estrafolària. De dues peces roses, amb conillets grisos de panxes i orelles blanques. Del coll li penjaven unes lents de petxina, i a la mà hi duia un mirallet. I era dins del mirallet que hi havia l’església, sencera. I dins de l’església que hi havia les campanes que repicaven. Sobre la tauleta de nit, la Marta va encendre una segona i maleïda llàntia de llum errònia i sense flama, que no s’apagava si la bufaves. Només si la colpejaves. Però l’havies de colpejar fort. Pom! Pom! Pom! La Margarida els donava cops quan ningú mirava. I llavors, quan provava d’encendre-les i la fetilleria no funcionava, la Marta remugava, i s’exclamava, que no podia ser, que el circuit elèctric d’aquella casa era una merda, i que s’havien fos una altra vegada!

La Marta va murmurar el nom de la Bernadeta, i la Margarida va girar el cap, perquè aquella llum era fal·laç i molesta, i perquè no volia veure la Marta ni les coses que feia. La Marta estava viva. Hi havia un corriol enutjós per on no havia passat. Encara. Havia nascut, com totes les coses que neixen. Però la Marta no s’havia mort. Encara. Com totes les coses que es moren. I era llei divina, universal, la primera –per més que en aquella casa s’hi pixessin, en les lleis primeres–, que als vius no se’ls mirava, no se’ls tocava i no s’hi parlava. Res. D’esquena. Passa! Com a un gripau, com a una ortiga, com a una tifarada de vaca. La Bernadeta va moure els llavis, va fer petar la llengua dins de la boca pastosa, es va empassar saliva i va obrir dos ulls sense pestanyes, com dues ferides. La Marta li va dir bon dia, i la vella va fer un so que a la Margarida li va semblar displicent. Li va preguntar si volia fer pipí i, sense esperar que respongués, li va apartar de sobre els llençols i les mantes. La Bernadeta duia una camisa de dormir estireganyada, que li deixava al descobert els braços transparents, d’abundants pelleringues. La dona va baixar les cames nues del llit, va posar els peus boteruts dins d’unes espardenyes i va passar un braç per les espatlles de la Marta. I a poc a poc, perquè era una vella carregosa, es va aixecar i van sortir de l’habitació, deixant la llàntia encesa. La Margarida va esbufegar. Insolents! Com si ara ho triessin les dones i els homes, quan es feia de dia i quan era de nit. Que es passejaven pel món com si fos seu, el dret de veure totes les coses, fins i tot les que no s’han de veure. Descarats! I com si ja no fos Déu qui té la mesura de tot, ni qui tria la foscor de les nits i la llargària dels dies. Les va sentir com travessaven la sala. Com es ficaven a la latrina que havien construït dins de casa, sense vergonya, i com les anques de la Bernadeta feien un clap fred en caure sobre la tassa. Era de porcellana blanca, com si fossin marqueses. Li va arribar el so del raig de vaca. I la veu de la Marta que preguntava a la Bernadeta si havia dormit bé. Els sons desinteressats de la vella. Si tenia gana, i la Bernadeta que mussitava, mmmh, si volia baixar a esmorzar, que va ser l’única pregunta que la vella va respondre clarament. No. Llavors van tornar a l’habitació arrossegant-se, i es van asseure al llit, que era alt, curt, auster, amb un capçal de barres metàl·liques. La Marta va destapar una ampolla que no es trencava, i va abocar aigua en un got verd, de vidre bo. Sobre la tauleta hi havia una muntanya de capses blanques, blaves, grises, que la Marta remenava. La vella parava una mà tremolosa, i la Marta hi posava llavors. Una de vermella. Una de taronja i blava. Dues de petites i blanques. Una de rodona amb una ratlla. La Bernadeta les engolia. La Marta va reomplir el got i hi va tirar una moneda groga, que es va moure dins de l’aigua com qui s’ofega, traient bombolles. Quan la van haver negat, la Bernadeta se la va beure, i la Marta va dir que li pujaria una camamilla i una torrada per esmorzar. La vella va demanar confitura, i la Marta va sortir ajustant la porta i deixant la llum falsa de la tauleta de nit encesa. I la Margarida es va exclamar, com si no fossin prou càstig i prou desgràcia, totes les altres! Les dones desagraïdes, espessidores, frèvoles, pèrfides, burxadores de llagues i esquenamolles d’aquella casa. Com per haver de sofrir també la Marta, que era toixa, ruca, ase, esqueix bord i cap de carbassa. Però la condemna no s’acabava aquí. Ah, no. Perquè el patiment de la Margarida no coneixia fi. La Marta tenia una filla que es deia Alexandra. Fruit del pecat i del vici, com la majoria de marrecs d’aquella casa. Encara que l’Alexandra ni tan sols havia nascut al mas. Havia nascut fora. Per això la bordegassa era desarrelada, corredissa, renegada i despreocupada, i no dormia gairebé cap nit allà. I una dona incrèdula hauria pogut pensar que era una sort que la mossa gandula de la Marta, que no tenia paciència, ni empenta, ni sang dins les venes, ni gota de respecte, no dormís gairebé cap nit al mas. Però ves a saber on dormia!, es deia la Margarida. Com si no haguessin d’aprendre mai la lliçó, al mas Clavell. Ensopegades amb les mateixes pedres una vegada i una altra. Amb homes i amb dimonis, dormia l’Alexandra! Mentre la seva mare, la Marta, que era curta com la cua de les cabres, turmentadora, desconeixedora de tot i desmemoriada, que per no saber no sabia ni qui era la Margarida!, es passejava per la casa com si fos seva, encenent i apagant llums i pixant-se pels racons, amb aquella seva testa completament buida i oblidadissa, que feia cling-cling, clang-clang, clong-clong.

MATÍ

... for women live much more in the past than we do, he thought, they attach themselves to places...

VIRGINIA WOOLF,

Mrs Dalloway

La finestra de la cuina era angosta i fonda com el forat d’una orella. S’hi ficava una llum indirecta, primerenca, blavosa, que feia les formes i els colors esmorteïts. Les parets escrostonades i la campana de la llar de foc eren blanques, les taques d’humitat, grises, el marbre era groc, les ranures de la pica eren negres, els armaris eren de tons torrats amb nanses metàl·liques pigades de rovell, el terra era de rajoles granes, els escons, les cadires i la taula eren de fusta de pi amb diferents pàtines de desgast i vernís. La cuina tenia dues portes. Una de massissa, amb dos graons, que duia a un rebost morat i fred com un fetge. I una altra amb panells de vidre que donava a l’entrada. L’entrada del mas era humida i fosca, com una gola. De parets aspres, que eren la carn de dins les galtes. Amb un sostre de bigues, com un paladar ratllat, i el terra de roca, que era una llengua gastada de tants anys d’engolir. Hi havia un sabater ple de sabates posades de qualsevol manera. Un banc. Un armariet encastat de portes corcades amb un pistó de fusta. Tres ganxos coberts de jaquetes com gepes. Una caixa plena d’ampolles de vidre buides. A les parets penjaven estris de fer formatge; una lira i motlles de vímet. A terra hi havia dues lleteres per fer bonic. La volta de la portalada eren unes genives. La porta tancada que duia fora, unes dents serrades. Unes escales de rajola, estretes com una espinada, conduïen al pis de dalt. El fons de la gola que era l’entrada donava a unes corts allargades que tenien el terra premsat, una sola finestra, les parets resseguides de menjadores encastades, una pica rudimentària, sacs, galledes, una forca, farratge i palla, un prestatge metàl·lic amb eines i pols, i una eixida que donava a un corral. Les corts estaven dividides en dos. A una banda hi havia quatre cabres escardalenques. A l’altra, una carrossa. Una de les cabres era blanca. L’altra era bruna. El boc era negre. I hi havia un cabrit que era bru amb la cara blanca. La carrossa era daurada i blava, i tenia coixins, i sanefes brodades, serrells fets de seda plegada, i estels pintats d’or.

La Marta va entrar a la cuina i la Joana, des del seu escó, va mirar com es ficava al rebost i en sortia amb dues llesques de pa, llet, confitura i mantega. La Marta va torrar el pa en unes brases que no es bufaven, va abastar una tassa, la va omplir de llet i la va posar dins una urna de vidre que descansava sobre el marbre. L’urna es va il·luminar i zumzejava. La tassa donava voltes. A peu dret, la Marta es va col·locar sobre el nas les lents que li penjaven del coll, plenes de ditades, i es va mirar el mirallet. L’acariciava amb el polze. Ràpid, ràpid. L’observava, i feia anar el dit amunt, amunt. I parava. Mirava més, i llavors va riure de cop, de les coses que el mirallet li ensenyava. La riallada de la Marta va encomanar un somriure tort a la Joana. La vella es va picar els genolls. «A la dona riure i al ruc bramar, el dimoni els ho degué ensenyar.» I llavors es va animar. Els ulls se li van mullar, el somriure estrafet se li va tornar sorneguer i murri, i la vella va esclafir una rialla i es va posar a bramar com un ase, i de la gràcia que es feia a si mateixa es desllorigava de tal manera que gairebé s’ennuegava. Va sonar una campaneta aguda i la llum de l’urna es va apagar. La Marta va obrir la porteta de vidre i en va treure la tassa fumejant. Hi va tirar una cullerada de pols fosca i la llet es va tornar negra. Amb un ganivet, prenia tous de mantega que col·locava sobre una de les llesques. Gairebé sense escampar-la, mossegava, i sense deixar de menjar, va omplir una segona tassa amb aigua de la boqueta de cigne, la va posar dins l’urna i va untar l’altra llesca amb confitura. La Joana va fer tres roncs enriolats amb la boca oberta i es va asserenar.

Quan en Francesc Llobera s’havia casat amb la Margarida i s’havia traslladat al mas Clavell, havia dut un mosso que es deia Bou. «Una dona, bona dona. Dues dones, prou dones. Tres dones, massa dones.» El mosso tenia el llavi de dalt enganxat al nas, i les pestanyes, les celles, la barba, els cabells, i fins i tot els pèls de dins del nas, tan rossos que més que un bou semblava un xai. Li agradaven les dites de l’amo. «Dona peluda, el diable ajuda», «Quan el dimoni no hi pot, la dona hi envia», «Quan el diable dubta, a la dona pregunta», «On dones no hi ha, el diable n’hi portarà». En Bou assentia. «Quan el dimoni vol aprendre, pren la dona per mestra.» «Una vegada que el diable i la dona van jugar, aquesta el va guanyar.» A les nits, en Francesc els manava, «Agenolleu-vos. Reseu. Penediu-vos». I les dones i en Bou s’agenollaven. Abaixaven el cap i escoltaven com l’home els sermonejava que no hi creixia res com hi havia de créixer, en aquell mas i en les terres seques, ermes i encantades que l’envoltaven. Tanta era la maledicció que planava sobre aquella casa, exclamava, que quan les plantes hi naixien, naixien per a Satanàs, i a allò que Jesús plantava, el maligne hi posava son empelt, i tot el que estava destinat a Déu, al mas Clavell donava fruits per al diable! Fins que un matí en Bou va dir, «No heu de patir més, mestresses, que hem mort la bruixa». La Joana i la Margarida van preguntar, «Quina bruixa?». En Bou va respondre, «La vella del Pou de Querós». I elles van saber quina dona deia. La Segimona Vila, que tenia un ull boig i una filla tolida. Segons el mosso, el dimoni i la vella ferraven la noia cada nit i la muntaven com si fos una mula. I els va explicar que l’amo li havia donat un dobló d’or perquè anés al Pou de Querós i disparés un tret de pedrenyal al front de la sortillera. En Bou havia trobat la vella Vila que plegava estovalles i li havia manat, «Feu-vos allà, i no em toqueu! Que així feu les bruixes, que sempre voleu tocar». La Segimona Vila s’havia posat al racó que el mosso li assenyalava, i l’home havia apuntat a boca de canó entre aquells dos ulls que anaven un cap aquí i un cap allà, mentre li deia, «Això és el puniment per haver encantat els camps del mas Clavell, i haver-nos mort els dos tocinos». «No heu de patir més, mestresses, la malastrugança se’ns ha acabat», va repetir, i va afegir cofoi que amb una navalla li havia separat els tendons dels talons i de sota els genolls perquè després de la sepultura el mal esperit de la bruixa no es pogués aixecar.

La campaneta de l’urna va sonar de nou, i la Marta va submergir un saquet d’herbes dins la tassa d’aigua. Va fer un últim mossec de pa amb mantega, un últim glop de llet negra, va llepar el ganivet, va guardar el mirallet, es va posar les lents al cap com una diadema, va carregar l’esmorzar de la Bernadeta i va sortir. I eixorivida, la Joana es va aixecar. Va repenjar sobre la taula una mà ossuda de dits que es torçaven cap a totes bandes, i va abandonar l’escó arrossegant els peus. Tenia els turmells boteruts, els genolls inflats i l’esquena cargolada.

Quan havia de néixer el primer fill de la Margarida, la Joana i la Blanca van tapar finestres i van segellar portes perquè no entressin malvestats ni corrents d’aire. Van posar a bullir tassons i tassons d’infusió de llorer, donzell i lliri groc. La Joana repetia, «Et conjuro, infant, siguis mascle o femella, pel Pare i pel Fill i per l’Esperit Sant, que vagis endavant i no endarrere i a la teva mare no facis mal». Va ser un part llarg de mare primerenca. Quan la criatura va ser fora, la van repassar sencera. Dit per dit. Li van palpar el ventre, les cametes, la pudenda, l’esquena coberta de vellut, però no van trobar que li faltés res. La Margarida plorava d’alleujament. Llavors la Joana el va lliurar a en Francesc, que el va sostenir en braços, i va dir, «L’hereu». I li va triar nom. Bartomeu. Com el seu pare. Al seu segon li posaria Francesc. Com ell. Però a aquell minyó li dirien sempre Esteve, perquè el segon fill d’en Francesc i la Margarida seria una criatura malaltissa i raquítica, que no voldria mamar, i no voldria dormir, i no voldria parar de bramar, amb una boca esbatanada per on entraven tots els mals en fila i ballant. La Joana murmurava, «Déu i la Verge Maria, i mossèn sant Pere, i mossèn sant Joan per son camí van, quan encontraren un llop galant. Digues, llop galant, on vas? A menjar-me’n la carn i beure’m la sang d’aquest infant! No ho faràs pas. Ves-te’n alt en la muntanya, a rompre la pols i a menjar les herbes salvatges!». Però si el naixement d’en Bartomeu havia sigut un esclat d’alegria, el naixement de l’Esteve va ser només una esca d’alegria. Una joia com un punxó que esgarrapava per dintre, perquè l’Esteve va néixer sense una orella. La Margarida, dia i nit, es mirava obcecada aquella poncella tancada a un costat del cap de l’infant, i després agafava en Bartomeu, que ja gatejava, el despullava, i buscava i buscava, encegada, sense trobar el que li faltava, convençuda que si la mancança de l’hereu no es veia, era que estava amagada. I al final, la Joana va haver d’explicar a en Francesc que això ja ho fan, alguns naixements, que a vegades entristeixen la mare.

La Joana va estirar un drap taronja amb dues cireres brodades que descansava arrugat sobre una de les cadires de la cuina, i se’l va penjar a l’espatlla. Es va deixar anar de la taula i va arribar fins al marbre. S’hi va agafar i va xiular. Tres xiulets curts i seguits, com una crida. Va parar l’orella, i tot seguit va treure dos ganivets bruts de la pica i se’ls va eixugar en una màniga. Va obrir un calaix i va agafar un tercer ganivet. D’un altre calaix, ple d’espelmes, va prendre una madeixa de cordill mal cabdellada i un ganxo. Es va aturar i va escoltar. Però no va sentir el moviment que esperava i va fer un altre xiulet agut i autoritari. D’un darrer calaix, va arreplegar una bossa blanca que no es trencava, ni es desgastava, ni es mullava. La va obrir a batzegades i ho va ficar tot a dins. Quan va estar a punt, va sospirar i va xiular una última vegada. Per la porta vidriera de la cuina va aparèixer una dona amb expressió distreta, la boca somrient i oberta, com si no sabés que feia estona que la reclamaven. La Dolça era jove, menuda i peluda. Tenia una cara simpàtica, de cabra, un ull guenyo que se li escapava cap al llagrimall, les dents sortides, una mata de cabells foscos sobre el cap, unes celles prominents i juntes enmig del front, i pèl moixí sota el nas.

La Joana va manar:

–Els cossis. –I la Dolça es va ficar al rebost i en va sortir amb un cossi rosa, un de blanc i un de verd, que va tombar de cap per avall, per espolsar-ne les teranyines. La Joana va fer un cop de cap i la Dolça la va seguir fora de la cuina. Van travessar l’entrada i van eixir de la casa per la porta principal. L’airet matiner era fred. El sol encara no havia aparegut de darrere les muntanyes, i els vessants blaus estaven embromats. Davant del mas hi havia una era petita de lloses, esquitxada de fongs grisos i grocs, i de cagallons secs de cabra, de quan les cabres s’escapaven. Al mig hi descansava una cadira blanca coberta de caguerades de mosca, amb un coixinet lila de ratlles, que la Joana va assenyalar i la Dolça va abastar pel respatller i va carregar en braços. El carro gris sense cavalls de la Marta estava cobert de rosada. Un camí vermell, de trencadís de teules, arribava fins a la casa. Les dues dones es van dirigir a una paret lateral del mas, on hi havia un safareig de pedra grisa, dues torratxes buides i un munt de llenya vella mal apilada. Més enllà hi havia un hort desarranjat, i el tancat exterior de les cabres, i després començaven els arbres. La Dolça va deixar la cadira sota un castanyer i a un gest de la Joana va omplir el cossi blanc d’aigua al safareig. La Joana va tallar un tros de cordill i, lenta però segura, va lligar el ganxo a una de les branques de l’arbre. Es va asseure a la cadira, va treure un ganivet petit i un de gran i els va esmolar l’un contra l’altre. Quan la Dolça va deixar el cossi ple d’aigua als seus peus, li va dir:

–Porta una canya. –I la Dolça va anar fins a l’hort. Va trigar molta estona, però en va tornar amb un tros de canya. La Joana va col·locar un dels ganivets afilats a terra. Va ficar la mà dins de la bossa i va afilar el tercer.

Al pis de dalt, la Bernadeta potinejava l’esmorzar. Agafava la llesca amb mans tremolenques i gastades i ungles transparents. S’acostava el pa a la boca, treia una llengua punxeguda i llepava la confitura. Només la confitura. Després arrufava els llavis i, amb les dents de davant, rascava la torrada com un conill. La Margarida, al seu costat, girava el cap fastiguejada per no veure les porqueries que feia la vella. Les mallerengues piulaven tan fort que fins les sentien des de dins la casa. Cantaven excitades perquè la fosca se les havia empassat, com s’empassa totes les coses, i després les havia escopit, com està obligada a escopir totes les coses, que es lleven entumides i molles. I ara refilaven alleujades per revifar-se, perquè enmig de la nit tan llarga havien dubtat si es faria de dia. I donaven la benvinguda al matí, encara que fos un matí neulit. No li agradaven els matins, a la Margarida. Perquè al matí una dona ingènua podria creure’s que la nit ja s’acabava. Però la nit no s’acabava mai, s’esperava amagada i sempre tornava.

Va ser de tan compungida com estava, després del naixement de l’Esteve, que la Margarida no va assabentar-se’n. Havien penjat un germà d’en Francesc que es deia Joan i tenia dinou anys, a la plaça de Vic, per lladre. I abans que l’ajusticiessin, havia dit a en Francesc entre quins boixos havia amagat les capes de pastor robades. En Francesc les havia anades a buscar. Però arran d’aquest robament s’havien practicat algunes diligències, i un mal matí el procurador i un grup d’homes van anar al mas Clavell a prendre en Francesc. Les mallerengues piulaven. Primer la Margarida va pensar que cantaven per rebre el matí. Però cridaven tan esvalotades, tan amoïnoses, tan insistents, tan esperitades, que la Margarida es va alertar. En Francesc llaurava davant de casa mentre els ocells s’esgargamellaven. Xisclaven. Com bojos, piu, piu, piu, piu, piu! L’avisaven que venia el procurador amb els seus homes a fer-lo pres, a endur-se’l per sempre per haver-se quedat les capes. Mentre en Francesc fugia, li van disparar sis vegades. Cadascuna com un punyal. El cor de la Margarida, de tan petit i de tantes punyalades, semblava carn picada. Per un voler de Déu no li van tocar sinó la roba, però a partir d’aleshores en Francesc va començar a guardar-se.

La Margarida li deia, «No fugis, no te’n vagis». Però ell reia. Com si es fes una broma per dintre i ell sol la rigués. «Les dones us aferreu als llocs», responia, «us hi lligueu com gosses. Al passat, a les cases, a les criatures, a les coses». I partia feliç, donant-li l’esquena. Content d’anar-se’n. S’allunyava de casa amb en Bou, i després amb més homes cada vegada. I la Margarida es quedava sola amb tots els llastres. Amb les criatures per criar i els camps per sembrar. Amb la seva mare roïna, i la seva germana desviada, que encara que la Margarida la renyés i la renyés, es mirava els ànecs. Dolents! Els ànecs que semblaven tranquils però movien les potes taronges i frenètiques sota l’aigua. I que es barallaven, i cridaven per pujar tots alhora al llom de l’ànega. Li enfonsaven el cap, que semblava que l’ofegaven. Violents, amb aquella pudenda cargolada, blanca, terrible i llarga, mentre li arrencaven les plomes del clatell a becarrades. Si la Margarida li hagués donat la raó, el seu home s’hauria quedat a casa. Si li hagués dit que l’encertava. Que estava maleït, aquell mas. Si hagués confessat assenyalant la Joana, «Va ser ella. Va ser la meva mare. Va fer un tracte amb el dimoni, a canvi de casar-se amb el meu pare. El va cridar, Francesc. Li va ensenyar on vivim. Es va pixar sobre una creu, Francesc!, per abjurar de Déu i que vingués l’Altre», el seu home l’hauria estimada. Li hauria apartat els cabells de la cara. Li hauria dit, «Margarida, mestressa, amiga, muller, companya». Però la Margarida el mirava com se n’anava i callava, amb la llengua inflada i soporosa de tan pesada dins la boca. I malvivia, apartada de la llum del dia, veient passar les setmanes tota sola, com una dona a qui han enterrat en vida. Fins que, un matí tan trist com qualsevol altre, s’adonava que feia tantes nits que durava aquella solitud com una nevada que s’ha glaçat, que per força l’alegria esclatant del seu retorn havia de ser a prop. Perquè en Francesc sempre tornava. Perquè s’havien casat i aquella era la seva casa. I la gent, en comptes de dir-li Francesc Llobera, que era el nom que li havia dat son pare, li deien el Clavell, que era el nom que li havia donat ella. I aleshores arribava. Com la primavera, arribava. Més ben vestit cada vegada. Amb les calces fins a mitja cama, i el gipó, i les sabates i el barret i la capa, amb els cabells llargs fins a tocar l’espatlla. Amb un seguici d’apòstols que es menjaven el seu pa i es bevien el seu vi, i seien al seu voltant a taula. I la Margarida el guaitava, mare, com el guaitava! Plena d’un amor que li vessava, mentre ell reia i cantava i repartia la vianda. L’observava i es convencia que, per força, quan Déu Nostre Senyor havia cisellat aquells braços i aquell tors, li havia fet aquella boca i li havia posat les dents dins dels llavis, Déu Pare havia fet també els mercaders, els traginers i els marxants, i les monedes d’or i de plata, i les teles blaves i de seda i d’Holanda, perquè aquelles mans robustes, precioses i aspres poguessin robar-les. Es deia que, perquè en Francesc no estigués mai sol, amb tot el seu amor Déu Nostre Senyor li havia fet cadascun dels homes que l’acompanyaven, i que l’estimaven d’aquella manera que tenen d’estimar-se els homes, que és molt millor que la que tenen per estimar les dones. I que li havia lligat a la cintura aquell estol de faixes de cuiro, armades de pedrenyals curts i de pedrenyals llargs, com si li posés un llaç. I es repetia que el Senyor havia esculpit aquelles muntanyes intricades i impracticables perquè en Francesc pogués amagar-s’hi. Havia obert corriols i torrenteres perquè els seus homes en baixessin com riuades. Havia foradat coves i esvorancs perquè s’hi guardessin i hi guardessin el que robaven. I havia col·locat les cases que es deien el Vilar, el Llorà, Masjoan, mas Riera, can Muntada, can Carbassa o l’Obac perquè en Francesc i la seva quadrilla hi entressin, fiquessin la gent a la cuina, desarrambessin caixes, remenessin robes, arrenquessin llistons, buidessin la palla dels matalassos, trabuquessin llits i cadires, i trobessin anells, monedes, cadenes, culleres i tasses. I estava segura que Déu Pare també havia posat al seu lloc els valedors i les masies lloques. En Banchs, en Cortina, en Brunyola, la dona del tal Moner, en Puigllaunell, la viuda Saavedra, mossèn Ricard, el rector de Castanyet i tots els altres. Que convidaven el Clavell i la seva colla a menjar amb ells a taula, i els oferien un llit, i que quan eren amagats al bosc els duien ous, pa i vi, i feien passar les ovelles darrere seu perquè els homes que els perseguien no els trobessin.

La Bernadeta treia una llengua temptativa i llepava la confitura que li havia quedat als llavis i al bigoti. Aclucava els ulls, aixecava les celles i feia bategar uns narius grossos com monedes. Flairava. I la Margarida ho va sentir, que flairava. I el so que feia aquell nassot inspirant, concentrat, insistent i gustós, va arrencar-la del seu cau de pensaments. La dona es va aixecar de cop. Va córrer fins a la finestra, la va obrir amb violència i va treure un cap de pardal inquisitiu. Va ensumar. I la va notar. Que Déu ens empari, oi tant que la va notar. Sota l’olor de dia nou, de fulles netes dalt les branques, va discernir una pudor nauseabunda de parts baixes. Amb dos ulls com agulles, la Margarida va escrutar la verdor traïdora dels arbres. Ho sabia de feia dies, que el dimoni tornava a passejar-se per aquells boscos i que encerclava la casa. Però estava avisat. Perquè si l’enemic s’acostava, si l’adversari, si el peu forcat, si aquell que menja mosques s’atansava, la Margarida invocaria Déu, Jesús, la Verge i tots els sants del Cel i tots els àngels, li cridaria, de la finestra estant, «Assassí covard, bèstia traïdora, voltor!, esparver!, lladre!, fora, fora!», i li llançaria tot el que tingués a l’abast. Li fotria pel cap el got bo i l’ampolla que no es trencava, la llàntia i la tauleta de nit, el llit, la cadira i la calaixera. Perquè Déu veiés com el negava. Perquè Déu veiés com li girava l’esquena. Com li llançava la vella, si feia falta. Si era la Bernadeta, el que l’esparver buscava. Abans de tancar la finestra, la dona, emmurriada, va escopir tres vegades.

El sol havia sortit, però brillava apressat i esblanqueït, perquè unes bromes allargassades i un ventet fred l’interceptaven. Dins de les corts, les cabres belaven. Feien cagallons. Movien la cua. Es perseguien. Es quedaven quietes. S’arrambaven. Mastufejaven palla i s’ensumaven. Els braguers de les femelles i les vergonyes del mascle penjaven. El boc tenia el membre petit i punxegut com una agulla. La cabra bruna movia la cua i li va posar el cul a la cara. El boc va ensumar-la i li va grimpar al darrere, impacient, però relliscava. Va baixar. Es va tornar a enfilar, però patinava. Llavors va pujar i es va quedar a lloc, i s’agitaven. Dalt de la carrossa d’or hi havia dues dones estirades. La carrossa feia més goig de lluny que de prop, perquè de prop es veia que estava coberta de pols, i que l’or era fals i les teles, barates. La Blanca guaitava la cabra bruna i el mascle com fornicaven. Era una vella robusta, de cara bovina, ulls de sopa i doble papada. L’Elisabet passejava les mans per la tela d’un coixí blau amb farbalans daurats. Era una dona llargaruda i esprimatxada, de mitjana edat, amb ulls foscos de carnívor petit, espatlles caigudes i coll de pam. La cabra blanca i el cabrit menjaven impertorbables un tros enllà. L’Elisabet no havia nascut en aquella casa. Havia nascut en un poble vora mar que es deia Castelló d’Empúries. Cap altra dona del mas havia vist el mar. Només la Margarida. Però la Margarida havia dit que el mar era fet d’aigües infectes i de sang, i l’Elisabet no sabia quin mar havia vist la Margarida, perquè el mar de Roses, i el de l’Escala, que era el mateix però a l’altra banda, era blau. De tots els blaus. Blau clar i blau fosc, blau morat i blau brillant, blau opac i blau verd i blau que semblava gris i blau que semblava negre. I a vegades, segons com baixés o pugés el sol i els núvols que l’acompanyaven, també era gris, o groc, o taronja, o rosa, o lila, o verd, o roig, amb rínxols d’escuma blanca. A l’Elisabet l’havien casada amb el moliner de Roses, i des de Roses veies el mar i les muntanyes nevades alhora. Però no hi va viure gaire temps, a Roses, perquè la primera nit que va dormir al molí, l’Elisabet ja va demanar a la Verge que si us plau li matés el marit. Després l’hi va pregar insistentment cada matinada. I quan la Verge el va matar, que no va trigar gaire, l’Elisabet va fer una festa. Per dintre. Amb músics que tocaven xirimies. I va agafar el mosso moliner i van enfilar cap al santuari de Núria, a donar gràcies. Però a mig camí a l’Elisabet li van venir calentures, i entre Sant Joan de les Abadesses i Ribes de Freser la va envair el fred de la terciana. Va provar de continuar, però no podia, i es va deixar caure en un marge, tota xopa i tremolosa, perquè va pensar que descansar l’ajudaria. Va estar allí ajaguda tot el temps que li van durar els calfreds, i quan se’n va refer, va veure un cirerer. Com si l’haguessin posat allí per a quan ella es despertés. La boca se li va fer aigua. Li va dir al mosso, «Vols cireres?». Les cireres eren calentes i dolces i n’hi havia tantes com un bé de Déu. Plenes i vermelles i grogues, que els ocells no les havien pas pogudes picar totes. Que si a ella i al mosso els haguessin deixat fer, se’ls hauria descompost el ventre. Però no els van deixar fer, perquè una veu d’home els va cridar que es giressin. El primer que l’Elisabet va veure va ser el pedrenyal que els apuntava. En tenia dos més penjats a la cintura. Després les botes desfetes i la capa bruta, i per últim la cara de mort de gana. Aquell bergant va robar al mosso tot el que duia, i li va dir, amb una veu que havia matat molts homes, que si el tornava a veure el mataria. Llavors va mirar l’Elisabet i li va manar que el seguís. I encara que ella li va suplicar moltes vegades que la deixés anar, que la deixés anar, per favor, que la deixés fer les seves devocions a Núria, per l’amor de Déu, que era viuda, amb una veu dolça de dona bona, amb les pestanyes molles de pobra noia, el bandoler li va posar una pistola amb el gallet acalat al pit, i va dir que si no el seguia la mataria. L’Elisabet va pensar que s’havia acabat quan, per culpa de les febres, no va poder avançar més i va caure desmaiada. Llavors, en comptes de disparar-li, l’home li va donar vi de la seva carbassa, i entre la beguda i l’ensurt a l’Elisabet li va passar el fred. Però mentre caminava darrere el Clavell, a cada passa va demanar a la Verge que, si us plau, el matés.

Era culpa de l’Elisabet. Deia. Culpa d’aquella cara, d’aquella olor, d’aquella boca que bevia, d’aquelles mans i aquells ulls i aquells cabells, que ell l’estimava bojament. Sense esperança. Que li havia clavat una daga. I se li havia emmalurat el cor. S’hauria casat amb ella, li assegurava. S’hauria casat amb ella encara que hagués hagut de ser un pagès pobre i qualsevol. S’havia casat amb una dona nècia, li explicava, tota ella com una queixa. S’hi havia casat sense amor, perquè era pubilla i tenia una casa, que havia resultat ser un mas erm, ensotat i pudent, agafat a terra com una paparra. Però amb l’Elisabet, amb l’Elisabet que no tenia res, només aquella cara desvalguda i aquella boca i aquell mirar, s’hi hauria casat enamorat. Li deia, «Si m’haguessis conegut abans, quan tenia una colla de més de setanta homes, m’hauries estimat. Quan tenia diners i fautors i em passejava per aquestes muntanyes no com una rata, sinó com un príncep, hauries hagut d’estimar-me».

L’Elisabet es va provar d’escapar tres vegades. La primera al coll del Torn, durant la Pasqua de Resurrecció. El Clavell, en veient que havia fugit, la va fer buscar pels vaquers d’aquells verals, dient-los que, si no la localitzaven, els mataria a tots. Quan la va retrobar, li va parlar com a una nena. Li va dir que no podia anar sola. Que les muntanyes estaven farcides de feres i d’homes, que eren pitjor que les feres. Que una vegada els de la seva colla havien trobat una viuda que anava amb un capellà pel camí reial. L’havien presa i l’havien forçada. Tots. Que al bosc de Mansa, prop de Taradell, havien trobat un grup de dones soles i les havien lligat als arbres i les havien deshonrat moltes vegades. I que resistir-se era pitjor. Que a una criada del mas Costa de Vilalleons que es resistia molt, de tant maltractament li hagueren de donar l’extremunció.

La segona vegada que es va escapar va ser a Collfred. El Clavell va imposar pena als pastors d’aquells rodals perquè la busquessin. Quan un pastor la va trobar i va dir al bandoler on era, el Clavell li va clavar una bufa tan forta al coll que a l’Elisabet li va sortir un bony com un ou.

La tercera va ser a Conflent. Se’n va anar sola, a peu, cap a Camprodon, perquè ningú la volia acompanyar, uns per temor del Clavell, i els altres per temor de la justícia. I quan la va atrapar, li va donar tres cops al cap amb una pedra, primer un, i després un altre, i en acabat un altre, com si a cops de pedra es volgués ficar dins de l’únic lloc on no podia forçar l’entrada. Aquell cap ple de befes i de músics asseguts, amb les xirimies a punt, i per a aquella ocasió fins i tot dos violins, i una viola i un violó, esperant per fer la festa.

L’Elisabet es va adonar de seguida que caminaven sense rumb, buscant cada tres o quatre dies cabanyes de pastors. A vegades de carboners, però dels carboners el Clavell no se’n refiava. A la majoria de pastors els coneixia. Homes que es deien lo Ros, o el Sastre, en Prats o en Casasubirana, i que quan el Clavell els ho demanava, li mataven una ovella perquè se n’enduguessin la carn al bosc. Si era divendres només prenien pa. Avançaven fins que les vitualles se’ls acabaven, i cercaven una altra cabanya. A vegades picaven a la porta de masos amics. De dia. Els feien passar a dintre, on els paraven taula amb pa, vi, ous, sopes, cansalada i cols, i els reomplien les carbasses. Després els duien pa, vi i llonganissa al bosc, i els fills o l’hereu del mas sopaven amb ells entre els arbres. Alguns es quedaven uns dies, i junts buscaven un bon lloc al camí reial. Si veien venir traginers, marxants o homes a cavall, el Clavell feia retirar l’Elisabet i amagar-se en un torrent. Quan els desventurats arribaven on els esperaven els saltamarges, se sentien crits i trets. A vegades els deixaven fugir, i d’altres els ferits encara eren vius, quan ella se’ls mirava. Li va demanar només un cop què havia fet un d’aquells homes, i el Clavell li va respondre, «Compte no n’hi hagi per a tu també». Si es volien fer donar menjar en una casa aïllada que no coneixien, no picaven. Hi entraven enmig de la nit. Agafaven provisions de pa i de vi mentre els amos es lamentaven, i es tornaven a ficar bosc endins.

Quan la panxa va començar a marcar-se-li, el Clavell va dir que era culpa de la muntanya. Eren sota les Agudes. Que el Montseny fa perdre el seny de les dones prenyades. Ell caminava davant i ella darrere, pensant que es moriria, de tanta gana. I que seria una sort. Perquè així no hauria de veure-li la cara a aquell nen plantat d’una llavor malsana. I que mort allí dins, com si la criatura ja estigués enterrada, farien un bon podrimener. I que en aquell podrimener hi creixerien arbres. Roures, faigs i avellaners, qualsevol menys un cirerer. A vegades el Clavell exclamava que aquell infant es diria Francesc, com ell, perquè el seu segon fill, a qui ja havia posat Francesc, era una criatura tan indigna de dur aquell nom, que tothom li deia Esteve. Altres vegades plorava i cridava, «El cremaré, el cremaré, cremaré el Montseny sencer!». I ella pensava que tant de bo el cremés i així els trobessin. Per això la va fer dur a Sant Segimon. Perquè deia que l’Elisabet n’estava, de la muntanya, que no menjava i no parlava i només tenia ulls per al bosc. El Clavell coneixia els ermitans i els donats, que tenien tots les mateixes ungles blaves i les mateixes veus ensucrades amb què un matí van dir a l’Elisabet que se n’havia d’anar. «Te n’has d’anar.» Van dir. «Han pres el Clavell i l’han ajusticiat i no pots quedar-te.» I els músics només van poder fer una festa minsa i deplorable, perquè l’Elisabet no sabia on dirigir-se, ni sabia on ficar-se, sola, enmig del bosc, amb aquella panxa que pesava com un mort, i els peus que se li inflaven, se li obrien i en sortia sang negra de podridura.

Va dormir arraulida com una musaranya. Arrecerada als arbres, pensant quina bèstia se la menjaria, com una perdiu farcida. Quan va obrir els ulls s’havia aixecat boira, però no s’havia mort encara. Estava gelada, perquè les faldilles i la capa xopes amb prou feines li tapaven la panxa. El bosc era blanc i gris, i l’aire semblava de plata. Llavors va sentir olor de llenya cremada, que li va semblar bona, com si aquella flaire es pogués menjar. Es va imaginar carboners que treballaven, i va incorporar-se. El matí era tan espès que no es veia les mans. Va caminar aferrant-se als arbres, que apareixien de sobte, com colzes i braços on aguantar-se. I no es va adonar que no era fum de carboners sinó d’una xemeneia fins que va ser davant per davant de la casa.

El boc i la cabra es van separar. Cadascú per la seva banda. I la Blanca, dalt la carrossa, es va posar de quatre grapes. Somreia, i es va acostar als turmells de l’Elisabet. Li va entaforar el cap sota la faldilla per ensumar-la, i la va amoixar amb el front i amb el nas i amb les galtes. L’Elisabet, que estava repenjada sobre un colze, es va tombar de panxa enlaire. Llavors la Blanca va arremangar-li la roba, estirant-l’hi amb la boca, fins que l’Elisabet va poder obrir les cames com una fondalada. I de sobte van aparèixer les mans de la Blanca, que eren dues fures, senyores d’aquelles contrades, i l’Elisabet va haver d’abandonar les coses en què pensava, perquè aquelles fures van encimbellar-se per les seves carenes i van acariciar-les, van descendir per les valls i van devorar tot el que trobaven. Ratolins i talps i serps, esquirols i conills i pardals. Se’ls menjaven sencers. La pell, les plomes, els ossos i les entranyes. L’Elisabet gemegava, però encara tenien més gana. S’enfilaven amunt i avall dels arbres, buscant ous, i si l’Elisabet les atrapava, si enxampava aquelles bestioles salvatges i acarnissades, llavors les agafava pel coll, que eren els canells, ben fort, i les amorrava als nius perquè es mengessin tots els polls.

La porta exterior de les corts tenia rodes i era metàl·lica. Es va obrir amb un grinyol, i va aparèixer l’Àngela. Era una dona mal conformada, geperuda, més jove que la Blanca, més vella que l’Elisabet, de cabells grocs, mandíbula desencaixada, nas guerxo i cames tortes. Coixejava. Es va mirar les dues dones dalt la carrossa, l’una damunt de l’altra, i els va dir sense immutar-se:

–Volen el cabrit. –Parlava com qui té una nosa o un pinyol a la boca. Després es va ficar dins del tancat i es va acostar a les bèsties per agafar l’animal, que belava.

Quan la Joana les va veure arribar per darrere la casa, l’Àngela carregant el cabrit, seguida de l’Elisabet i la Blanca, va arremangar-se. I tot plegat va anar de pressa. Van deixar la bèstia a terra com una ofrena. Va fer beee, beee. Les dones van fer rotllana. La Joana, amb el cul a la punta de la cadira blanca, va tombar l’animal a terra, i amb un tros de cordill li va lligar les potes. L’Àngela, l’Elisabet i la Blanca es van ajupir i li van posar les mans al damunt. L’aguantaven. S’estava quiet. Com si no ho sabés, que les bèsties es poden morir, un matí fresc, voltades de mans de dones. La Dolça li va col·locar el cossi rosa sota la barbeta. La Joana va abastar un dels ganivets afilats que tenia disposats a terra i li va fer un tall precís al coll. I el cabrit va produir un so que a l’Àngela li va semblar de mal, a l’Elisabet de por, a la Dolça de gust i a la Blanca de sorpresa. A la Joana no li va semblar de res. Un so de quan et maten, amb els ulls oberts i la llengua fora. El cossi es va omplir de sang. Tan grana que gairebé era negra. El cabrit va estremir-se. La Blanca i l’Elisabet li van subjectar les potes. L’Àngela li va estirar amunt la careta peluda i calenta.

–S’ha mort –va dir, meditabunda i seriosa, perquè només et mors una vegada. I l’Àngela, que era una dona insensible, hauria volgut notar el mal i cridar molt, quan va morir-se. Fer gemecs amb la llengua fora i xerricar les dents, i tremolar, i tenir una ferida grossa, supurant i esparracada, que tragués molta sang, i entaforar-hi els dits, i burxar i burxar, i xisclar i plorar, i entendre les coses que no havia entès i que hauria hagut d’entendre. I prendre la mà d’en Martí el Tendre i dir-li, «Ja ho entenc, Martí».

La Dolça es va endur la sang un tros enllà. La Joana va tirar el ganivet al cossi blanc i en va agafar un altre. Va estibar l’animal cap a ella i li va fer un tall a una pota de darrere. Va ficar el tros de canya dins del forat que acabava d’obrir i va bufar. La pell de l’animal es va inflar. Llavors el va girar. Li va fer un tall vertical sota la boca, i més talls a totes les potes. «Explica-m’ho», demanava l’Àngela quan s’amagaven. En Martí el Tendre murmurava, «És com quan punxa, com quan talla, com quan crema». La Joana pelava la pota de l’animal com si el desvestís. Quan la va tenir neta, va indicar a l’Àngela que pengés el cabrit al ganxo de l’arbre. Encara des de la cadira, la Joana va rentar els ganivets al cossi d’aigua, hi va sucar les mans, se les va esbandir i se les va eixugar amb el drap de cireres que duia a l’espatlla. Es va aixecar a poc a poc repenjant-se als genolls. Es va acostar a la bèstia suspesa i, amb dits experts, va separar la pell dels tels de greix blanc de la carn, que era rosa, brillant i musculosa, groga al ventre, morada a les potes. Quan va arribar al cap, va desvestir el crani. Els ulls castanys van quedar sols, desorbitats, enmig del greix i l’os de la calavera. La Joana va llençar la pell un tros enllà, peluda i seca per un costat, humida i greixosa per l’altre. En Martí deia, «Com les pessigolles, com les carícies», estaven estirats, «però a l’altra banda». Tenien la mateixa edat perquè havien nascut gairebé a la vegada. Però l’Àngela, que quan li havien sortit les primeres dents s’havia menjat un quart de la seva pròpia llengua i s’havia rosegat els dits fins que es veia l’os, i la Margarida li havia hagut de fer guants, no l’entenia. La Joana va passar el drap de cireres per la carn de l’animal, com si l’eixugués. Li va fer un tall sota la cua, envers la panxa. Li va obrir el ventre ple d’òrgans grisos i blaus, que van vessar endavant. Els va desenganxar dels tels que els lligaven. Eren un embolic llefiscós, fumejant i net que va deixar al cossi verd. Amb les mans dins del cabrit, en va estirar els ronyons, ben agafats, coberts de greix que va pelar. Li va obrir el pit i en va treure els pulmons i el cor. «M’estàs fent mal?», demanava l’Àngela. Amb el ganivet gros, la Joana va tallar el cap de la bèstia. En Martí el Tendre responia, «Sí». Després va partir el cos de l’animal en dos. I en quarts. Però l’Àngela no ho notava. En Martí preguntava, «I aquí?». Però no. Només notava el pes, l’aspror dels dits d’animaló, el fregament, la cadència, la sang esverada, les mans d’en Martí sobre el seu cos, la boca d’en Martí, tan a prop de les orelles, dient, «I ara?», dient, «I aquí?», dient, «I així?».

MIGDIA

Ahora que estoy muerta, me he dado tiempo para pensar...

JUAN RULFO,
Pedro Páramo

El sol es va enfilar fins a la meitat del cel, blanc i fredorós, com si anés nu. El caminet vermell jeia com una serp davant la casa, les fulles més altes dels arbres rebien una carícia defallida, i el mas tancava els ulls i allargava la cara perquè els rajos delicats li llepessin la façana.

La Blanca i l’Elisabet van entrar els trossos de cabrit a la cuina. La Joana, la bossa i els ganivets. La Dolça, la sang. L’Àngela va llençar l’aigua bruta del cossi sobre unes mates, i va carregar la pell i les vísceres. Farien sosenga de cabrit, freixures de cabrit, morterol de cabrit, tripes de cabrit i bunyols de sang de cabrit. La Joana orquestrava el batibull. Va manar que pelessin i tallessin alls i cebes. Que rampinyessin del rebost una punta de cansalada. Que portessin farina i ous i els afegissin a la sang, per fer els bunyols. Que traguessin dels armaris olles i un pot, i que omplissin el pot d’oli, i les olles d’aigua. La Joana va encendre cerimoniosament les quatre flors negres. Com una màgia. En van sortir pètals que eren flames blaves. En una de les olles van submergir una cuixa del cabrit, el cap obert per la meitat, amb la llengua penjant, i una mica de la cansalada furtada. En una altra hi van sucar el cor, la melsa, els ronyons, el fetge i els pulmons. Les van posar al foc. A la tercera, hi van escaldar les tripes. Quan l’oli del pot va ser calent, hi van abocar cullerades de sang barrejada amb els ous i la farina, que espetegaven. I la Joana va dir:

–Vet aquí que una vegada hi havia un jove pobre i una pubilla rica que estaven enamorats. Els joves volien que el matrimoni passés endavant, però els pares de la noia no acceptaven que la filla es casés amb un pelacanyes, i li deien, «No t’hi deixarem pas casar!».

La veu de la Joana era fonda i rasposa.

–Però a la vista o d’amagat, els enamorats continuaven festejant, i un vespre que tornava tot trist de la trobada, el jove va topar amb una vella que li va demanar: «D’on vens, noi, tan emmurriat?» Li va respondre que venia de galantejar, però que la seva estimada i ell no es podien casar. «Per què?», va preguntar la vella. «Perquè els seus pares no ho volen, jo no soc del seu braç.»

Les dones escoltaven mentre tallaven la resta del cabrit. Les potes, partides. Les costelles, separades. El coll, a cops.

–«Us estimeu, vosaltres?», va demanar la vella. I el noi va contestar, «No us ho podeu pas pensar. Però què en traurem, d’estimar-nos?». «Qui sap!, jo tinc unes herbes que potser et poden ajudar. Oi que quan vas a festejar, et conviden els pares a fer la beguda? Doncs té, un manadet d’aquesta herba. L’estens al capdamunt de l’escala, i quan els sogres vagin al celler a buscar el vi, fes per manera que la trepitgin. I té, un manadet d’aquesta altra herba, que quan sigui l’hora els curarà».

Quan els bunyols van ser fets, les dones van aprofitar una mica del seu oli per fregir alls i enrossir els trossos de cabrit. Els van apartar i, al mateix oli, hi van sofregir ceba. A part, van picar pa sec amb vinagre, farigola i romaní. Hi van barrejar aigua de bullir les vísceres, dos ous batuts, mel i canyella, i ho van afegir al foc. Després hi van banyar el cabrit.

–Va arribar el dissabte a la tarda, i el jove, més mudat que mai, se’n va anar a veure la seva enamorada. Quan el va clissar, la mare li va cridar: «Noi, bé et deuria caure a tomb fer una beguda?». El noi va acceptar, i mentre la dona cercava el porró, els dos enamorats van escampar les herbes al capdamunt de l’escala. I quan la vella va baixar al celler, les va trepitjar de ple. Però, ah, filletes meves! Va ser aixafar-les i venir-li una gran petadera!

Les dones a la cuina es van tornar boges. La Dolça reia com una cabra. L’Elisabet, com una fura. L’Àngela, com un porc senglar. La Joana, com una euga. I la Blanca obria la boca com un vedell i picava de peus i mans per fer merder.

–La mare baixava els graons i havia de reposar per donar temps de sortir els pets. Quina retrotxadera! Després de l’un, l’altre. Allò semblava una tronada un dia de temporal, una olla de cols que bullen! –Xisclaven–. Ves com t’ho faràs, ara!, es deia la dona a si mateixa, quina cosa de venir-te’n! Com sortiràs d’aquí? Oi, poc en pots sortir! Espaordida com estava, va cridar el seu marit. El pare hi va acudir, però en baixant les escales, va trepitjar l’herba, i filletes, també li va venir una gran petadera. Baixava els graons de dos en dos, però els pets anaven de tres en tres. I quan va arribar al celler, va trobar la seva dona que, com ell, no podia ni parlar de tanta flatulència. Els dos es van abraçar, i no hauríeu pas sabut qui en feia més! «Ves com en sortirem, d’aquí!», exclamava ella, «Jo no en surto ni que m’arrosseguin!», deia ell. «Però què us passa, que no pugeu?», va preguntar la filla des de la cuina. «Ai, Senyor, que Déu ens ajudi!», van cridar des del celler. Els joves van baixar vigilant de no trepitjar les herbes, i es van trobar pare i mare, vermells com brases, tirant-se pets.

Les dones ploraven. La cuina s’havia omplert de la flaire deliciosa, oliosa, dolça i especiada, de la ceba, la canyella, el vinagre, l’oli i el greix.

–«I doncs, què hi ha?», va preguntar la noia. «Ai, Senyor, que no ens podem tenir els pets!», van cridar els pares. «Això rai!», va exclamar el noi, «que jo tinc una herba que els atura». «Dona’ns-la!», li suplicaven, però el jove els va respondre que no els en pensava donar si no els deixaven emmaridar. Llavors els vells van acceptar, el jove va estendre la segona herba per terra perquè els sogres la poguessin trepitjar, i els enamorats es van casar.

Les dones van esclatar en riallades, crits, xiscles i aplaudiments, tan esvalotats i estridents que van arribar fins al pis de dalt, on la Margarida seia enutjada perquè no hi havia repòs, en aquella casa. Entre les unes i les altres. Entre la gatzara impertinent de la cuina i el terrabastall carregós de la Marta, que no en tenia prou, tot el matí d’engegar i parar estris que xiulaven, feien piiip, donaven voltes i cops. Ni de demanar insistentment a la Bernadeta si volia sortir, si volia baixar, si volia anar a veure les cabres. Que d’una estona ençà, la molt pocapena seia com una infidel al terra de la sala amb els ulls tancats i les mans sobre els genolls doblegats, respirant com si no sabés respirar. El mirallet reposava als seus peus, i els músics que vivien allí dintre feien sonar una música infernal. Com reien les dones, escandaloses i malagradoses, el primer dia que van veure la Marta sobre aquella estora, de quatre grapes i movent-se com un gat. El cul enfora i el cul endintre. El cul amunt i el cul avall. Obrint les cames de maneres que una dona no ha d’obrir-les. I vinga a fer sons herètics, «Ooommm, ooommm, ooommm», inspirant i expirant tan a poc a poc que feia desesperar. La Margarida va sospirar enervada, perquè l’únic que volia era rescatar l’últim dia dels esfondralls de la memòria. El comiat. La darrera vegada que va veure el seu home. Però entre totes plegades li trencaven el fil del pensament. La destorbaven. I era incapaç de distingir, de separar, la darrera visita d’en Francesc d’altres visites ressagades, escadusseres i primes com tels de ceba.

Com més anava i més tornava, més trigava. I com més nombrosa la seva colla, i més anells, i més capes, i més perseguidors al darrere, el batlle d’Osor i el de Rupit amb les seves quadrilles, el duc de Feria i els seus soldats, més bell era. I com més bell era, menys estimava la Margarida. I més vergonyoses, malcarades, nècies i ximpletes li semblaven les dones d’aquella casa. I més ensopit i resclosit li semblava el mas. I més bruts, els nens. I més pudenta, l’entrada, que només de ficar-hi un peu li agafava mal de cap. Es mirava la Margarida amb uns ulls plens de desdeny. I la comparava. Ella ho sabia, que la comparava. Amb altres donotes com fagines. A vegades, encara ara la Margarida es preocupava de pensar que en Francesc, al Cel, al seu costat hi tindria alguna de les dones que havia robat. L’Anastàsia Colobrans o la Maria Serradora, mosteles lladregotes. Però després es convencia que no. Que segur que no. Què carai! Que les dones que jauen amb homes que no són el seu, Déu no les vol, i no les perdona. Com no havia perdonat l’Elisabet. Verí amarg. Femer de vicis. I mira que, quan l’Elisabet s’havia mort, fent llengotes i pixant sang, el cor de la Margarida s’havia estret que no podia ni respirar. Perquè es va morir primera. La molt corredissa. Que fins i tot en això li va passar al davant. I quin terror, la pobra Margarida, només d’imaginar-se que l’Elisabet i en Francesc es retrobarien. A la Glòria. I que allà dalt Déu els casaria. Però no havia de patir. No. Perquè Déu no hi vol res, amb les males dones. Amb les dones que brutegen. Les dones com bèsties. Contra natura. Les que jauen amb homes d’altri i es queden el que no és seu. Perquè l’Elisabet havia seduït en Francesc com una aranya. Se li havia ficat com una metzina endintre dels ulls, la boca, les orelles i el cor, i així, enverinat, cec i sord com el tenia, li havia escanyat la memòria, perquè s’oblidés dels seus fills i de la seva dona, i se l’havia quedat només per a ella, fins a fer-li perdre tot. Fins i tot la sort.

Venia sol, al final. Si és que venia. Deixava els homes al bosc, vora el mas. Seia a taula i mirava els nens fins que ploraven. Agafava en Bartomeu i li repetia moltes vegades que, li diguessin el que li diguessin, ell era el seu pare. «Enrecorda’t, enrecorda’t de ton pare.» A l’Esteve amb treballs se l’afigurava, però la criatura somicava igualment. Quan arribava la nit, s’arrossegava fins al llit com un condemnat. S’estirava damunt la Margarida amb els ulls tancats i aquella pudenda amb cap de serp que, digués el que digués la seva mare, no tenia res a veure amb menjar bolets. L’única cosa que Nostre Senyor li havia fet lletja a en Francesc. I quan acabava, s’arrupia i deia, «Déu m’ha abandonat». Però Déu no l’havia abandonat. Déu, que va deixar que escorxessin l’anyell, que martiritzessin el fill, Déu l’havia triat. Déu se l’havia endut a la Glòria amb Ell. Havia abastat les mans robustes d’en Francesc, i les hi havia besades. La boca de perla, i l’havia petonejat. Perdonades, les mans. Perdonats, els llavis. I deu besades més. Una per cada dit. Perdonats. Déu omplint de petons la pell elàstica i torrada d’en Francesc. Perdonats els braços i el front i el coll. Perquè Déu el tenia al seu costat. La Margarida ho sabia. Perquè només amb el martiri el veus, el camí. Com l’anyell. Només amb penediment. Només amb els lloms oberts i dos forats sanguinolents allà on hauries de tenir les orelles.

El que Déu havia abandonat era el mas. I a les dones que hi vivien, pitjades com paneroles, les havia desemparades. Com havia desemparat els infants que van néixer durant el suplici. Perquè mentre es va perllongar el turment, la passió de Crist, els peus desfets del messies pujant al turó del Calvari, l’esquena encetada carregant la creu, els cabells llargs, degotant suor i sang, Déu només es va mirar el fill, només va estimar i només va plorar l’anyell. No va estar per ningú més. I tots els homes i les dones nascuts durant el calvari van quedar de la part dolenta. Encantats. Negligits. Per sempre. Descurats, arraconats, condemnats. I una cosa castigada no mor pas.

I va ser de tan abandonades com Déu les tenia que, un migdia infaust, la Margarida es va trobar el principi de tots els mals, aquell que va més lleuger per la muntanya que tu pel pla, a l’hort. Robant naps. Els cims s’havien llevat coberts de neu primerenca, i els arbres espetegaven. Al matí el cel s’havia encapotat i havia pedregat calamarsa barrejada amb neu, i després neu sola, i després el sol lluïa i nevava alhora. La Margarida ja ho havia pensat, que aquell temps era cosa del dimoni, però l’havia agafada desprevinguda igualment. La neu feia olor de net, i la pobra dona no va percebre la pudor de l’adversari. Va pensar que era de la colla d’en Francesc. Anava vestit d’home. Lleig i escanyolit, només nas, orelles i boca grossa. Foradava la neu vilment, amb les mans roges. La Margarida li va cridar, «Tu!», el va espantar, «On és el Clavell?». Primer la cara del lladregot era de sorpresa, després de complaença. Va dir, amb una veu senzilla, clara, «El Clavell no tornarà, perquè la persecució és cada vegada més persistent i ja són morts la majoria dels seus homes». Va collir un nap rodó com un puny i va afegir, «I perquè ara té una altra dona». El pit de la Margarida es va regirar com un niu de serps, i li va arribar una bafarada de parts baixes, de peus, de podridura, de decadència i de cabra. Que Déu la perdoni. Que Déu la perdoni perquè en comptes de senyar-se, en comptes de llançar-li pedres, grapats de neu gelada, en comptes de perseguir-lo com a un gos, de cridar-li, «Assassí covard, bèstia traïdora, voltor!, esparver!, enemic!, lladre!, fora, fora!», i d’obrir el cor al Senyor, a la Verge i als àngels, suplicant de ser salvada, va escoltar. «Et diré una cosa que vulguis saber per cada nap que em donis.» Es deia Elisabet, la dona que l’acompanyava. El maligne va arrencar un altre tubercle. Era una dona de bona estatura, d’aspecte agradós, cara blanca i vida tèrbola. Anava a Núria d’amagat a casar-se amb un mosso moliner, però entre Sant Joan de les Abadesses i Ribes de Freser va canviar-lo pel Clavell. La Margarida es repetia, qui tingui set aquí té aigua, aigua del cor de Jesús, que és un pou d’aigua clara, que com més aigua se’n treu, més n’hi ha, més pura i més diàfana. Però quan el Clavell havia volgut tornar-la als seus, l’Elisabet no havia consentit allunyar-se’n, i deien les males llengües que havia jurat que es mataria si en Francesc l’apartava del seu costat. La bèstia negra feia un cabàs amb els braços per aguantar tants naps.

Tal com el dimoni havia predit, en Francesc no va tornar. I quan els homes del virrei van arrencar les portes del mas preguntant, «On és el Clavell? On el teniu amagat?», la Margarida va respondre, «No ho sé», que era la veritat. Van treure els nens, la sogra, la cunyada ximpleta i la muller del bandoler a l’era, i els van fer mirar com cremaven el paller i el graner, com salaven l’hort i els camps, com tallaven les alzines i feien corretja als roures i als castanyers, com degollaven el bestiar i es ficaven al mas amb torxes i a cavall perquè en aquella casa el Clavell no s’hi pogués tornar a refugiar.

La Margarida els ho va dir, «El Clavell té una altra dona». Però de l’última visita d’en Francesc se li marcava el ventre. Li van respondre, «Tu ets la mare dels seus fills». La van prendre. I la Margarida va suplicar que, per favor, la matessin de pressa. En comptes d’això, la van lligar darrere un dels cavalls i van arrossegar-la per un camí franquejat d’urpes que no s’acabava mai. I llavors la va sentir. Inconfusible com un tro al fons de les orelles. La veu de Nostre Senyor que li deia, «Fuig de mi, maleïda». El clam terrible eixia d’entre les anques de la muntura, «Entra al foc de l’infern, que l’han preparat el dimoni i els seus ministres. Fica’t a les tenebres amb la serp que no descansa». I mentre s’enfilaven per muntanyes de fems i de foc, i baixaven per valls de brases on el vent bramulava i els arbres coberts de garses i corbs xerricaven, la veu incessant la fustigava, «Que jo vaig cisellar-te i tu et vas fer serva d’un altre», tan eixordadora que la dona gairebé no en separava les paraules, «Allunya’t de mi, endimoniada, que jo et vaig donar orelles i tu vas escoltar-ne un altre». La Margarida guaitava el cul del cavall aterrida i negava amb el cap, «Et vaig donar boca i vas confabular amb un altre», s’entrebancava però el clamor continuava, «Et vaig donar ulls i vas mirar les tenebres».

Aleshores la molt desgraciada va adonar-se que no eren homes del virrei, que se l’enduien. Eren dimonis. Va observar els marges d’aquella via terrible i va veure rengleres de bèsties espellades deixades al sol. Recs de sang i vísceres fètides que regaven corrues d’horts plantats sobre terra putrefacta. Va distingir el mar, fet d’aigües infectes i sang. I les muralles de foc i pedra de l’infern, flanquejades per munions de dimonis deformes assortits de tota mena d’armes. Manxes, calderes, paelles, ganivets, graelles, destrals, punxons, aixadells. Els sentia riure, i des de dalt dels murs i les talaies cridaven, «Lligueu-la!, lligueu-la, però no li lligueu les mans, lligueu-li el cor!», mentre les portes, que eren boques enceses, se l’empassaven. L’infern tenia cent mil torres i carrers i forns i pous d’ulls foguejant, on les ànimes proscrites eren decapitades i esquarterades, foradades i rostides, saltejades i assotades, digerides i encara vomitades, cavalcades i penjades de la llengua i els genitals, desfetes com llard en grans paelles, per després ser colpejades amb malls i masses, manipulades amb tenalles ardents i modelades en formes horribles. Aquells dimonis van ficar la Margarida dins d’una gola dentada i sinistra, i la van arrossegar per corredors plens de nínxols i escales cantelludes que pudien a carn passada i a femta. Se sentien crits arreu. Regirament de cadenes. Veus que proferien tota classe de blasfèmies i paraules impures. Algunes es maleïen la llengua, els ulls, les mans, d’altres maleïen els seus pares, les seves circumstàncies, el moment que havien estat condemnades. Gemien, es queixaven del martiri, i deien, «D’on ho heu pres, això, mans maleïdes?! Em vaig equivocar, em vaig perdre!».

Els soldats del virrei van tancar la Margarida a la presó del Veguer. En una cel·la amb mitja dotzena d’ànimes condemnades més i grapats de rates. El sol eixia, i no el veien. Es ponia, i no el veien. Perquè les recluses no sortien mai d’allí dins. El pati i la finestra reixada eren només per als homes. A la Margarida el ventre li va acabar de créixer a les fosques, com les coses podrides, que s’inflen i s’omplen de suc i de mosques. Demanava de genolls a Nostre Senyor que la perdonés. Que vingués a buscar-los. A ella i al nen que duia dintre. Que li escurcés el patiment. Que no li posés al plat de viure més del que en podia menjar. Però, com si fos mentidera, com si fos enganyosa i fossin falsos els precs i les súpliques, va parir com una bèstia. De nit i en silenci. Coberta de suor, regalimant sang i brutícia que ni es veia. I quan ho van sentir les altres preses, totes bagasses, alcavotes i metzineres, totes esguerrades i monstruoses de tanta fetor i tanta foscor i tantes maldats comeses, totes assassines dels seus propis fills i dels seus propis pares i dels seus marits, van ajudar-la. Feien, «Xxxt», i li palpaven el ventre i li agafaven les mans i li apartaven els cabells de la cara. I oberta, amb el cul a l’aire i el nen a mig camí, a la gatzoneta, pixant-se i cagant-se, la Margarida ho va demanar a crits. Cega. Si us plau, per favor, que atrapessin en Francesc i el matessin d’una mort crua i lenta, perquè tingués temps de recordar-se d’ella. I que també prenguessin i matessin, d’una mort igual de crua i lenta, la mostela que duia darrere. La criatura va relliscar fora, coberta dels líquids foscos que surten de dins les dones. Quan el carceller va sentir els plors, va obrir la porta de la cel·la. Va entrar una veta de llum, i una de les dones de mans calentes que vetllaven la Margarida mentre expulsava el sac va dir, «Aquest xic té cara de guilla». El carceller va tornar a tancar i la Margarida es va quedar ben quieta, i va esperar que el nen es morís, sense posar-li nom, perquè no fes gaire pena quan les rates se li mengessin els dits.

Quan li demanaven a l’Elisabet com havia sigut, com havien agafat el Clavell, arronsava les espatlles. La Margarida se’ls imaginava de bracet. L’Elisabet com llampurnava. No només se li notava al ventre, sinó també als ulls, a la gràcia, que estava embarassada. Havien picat a la porta d’alguna casa amiga. La viuda Saavedra o la mare Bou. Els fills de la dona havien baixat i obert la porta, en Francesc havia entrat, l’Elisabet s’havia quedat a fora, i al cap d’una estona una de les filles li havia tret menjar. Després s’havien acomiadat entre llàgrimes, i en Francesc l’havia abraçada i li havia dit, «Elisabet, mestressa, amiga, muller, companya». Un mosso havia dut l’Elisabet a Sant Segimon, i en Francesc s’havia quedat en aquell mas, on a canvi de salvar el coll alguns dels seus homes el vendrien. Li dispararien per l’esquena, el lligarien i l’entregarien al sometent. I un metge de Santa Coloma de Farners el curaria i el mantindria amb vida per poder-lo lliurar als homes del virrei.

El van dur a la presó del Veguer i la pleballa li va fer una cançó. Les ninetes ploren, ploren de tristor, perquè el Clavell n’és a la presó. Però no van deixar que en Francesc i la Margarida es veiessin. Com si ja no fossin marit i muller i no valguessin res les lleis de Déu. Com si la Margarida fos en aquell calabós pel seu compte. I quan van haver deixat per escrit totes les coses que en Francesc va confessar després d’invocar la Mare de Déu de Montserrat perquè aturessin les tortures, i totes les que no va confessar però els convenia que digués, el van condemnar per bandoler, per cap de quadrilla, per lladre, assaltador de camins i assassí. I el van sentenciar a cent assots, a ser eixorellat, apartat amb carretó, tenallat i fet quatre quartos.

El van treure sobre un ase i el van assotar a la plaça del Blat, al carrer de la Bòria, a la plaça de la Llana, al carrer dels Calderers, a la placeta d’en Marcús, al carrer i a la plaça de Montcada, darrere del Palau de la Reina, al carrer dels Encants, al carrer Ample, al carrer del Regomir, al carrer de la Ciutat, a la plaça de Sant Jaume. Cent vegades. L’esquena oberta com un porc escorxat el dia de matança. Li van buscar les orelles enmig dels cabells nuats, les hi van trobar, com dos cargols, i les hi van tallar. La sang li corria coll avall, espatlles avall, a borbollons. Van portar tenalles roents i li van arrencar la carn dels lloms, com ocells picotejant el seu cadàver. Però no era mort, encara. I cridava. Cridava i cridava, sense vergonya de cridar, mentre la gent que es mirava l’execució a peu de carrer, i des de totes les finestres i tots els balcons, es llepava els llavis, perquè l’olor del greix en contacte amb el ferro roent semblava de cansalada. Llavors va perdre el coneixement. Tot cobert de sang vermella, grana i negra, i l’única cosa que no va notar va ser com quatre cavalls li obrien el pit en quatre parts. Després el van passejar. A trossos. Pels carrers de ciutat. Quan passaven les mans, cadascuna tota sola, per la seva banda, que no havien estat mai tan soles, els malalts, els ferits, els coixos, els nens trencats, s’acariciaven les úlceres, els bonys, els monyons i els caps amb els dits d’ungles morades del Clavell, perquè s’endugués amb ell els seus mals, les seves malalties, les seves dolences, a l’infern. Quan passaven els peus, cadascun tot sol, per la seva banda, que no havien estat mai tan sols, nens desdentegats els donaven puntades i els llançaven escopinades. Quan passava el cap, la gent li arrencava els cabells per fer-ne relíquies. I quan va ser calb, el van ficar dins d’una gàbia i el van penjar en una de les torres del portal de Sant Antoni, amb els ulls oberts perquè mirés el que ja no havia de mirar. Anima eius requiescat in pace. Amen.

Aleshores la Marta va dir a la Bernadeta que li havia pujat el dinar, però que si volia menjar havia de sortir del llit i seure a la taula de la sala. La casa es va omplir d’una olor humida, calenta, reescalfada, de verdures i ossos remullats de pollastre. La Margarida, que encara feia rodar els polzes, els va aturar i es va agafar els colzes amb les mans. La Marta va ajudar la Bernadeta a sortir del llit. Li havia dut un got d’aigua, un plat de sopa, un tovalló i una cullera. La sala era una estança ampla, quadrada, amb una finestra amb festejador i un balconet fals, de pam. Les parets eren blanques, les bigues, fosques i corcades, i el terra era de rajoles torrades. Hi havia una taula massissa voltada de cadires on ningú menjava mai. Només la Bernadeta, els dies que no volia baixar. La vella es va asseure i va tossir. D’una tos petita. Va sospirar. Va col·locar el nas damunt del plat, va agafar la cullera molt a poc a poc, amb mans tacades i venoses, de vidre, i la va submergir. Se la va dur a la boca entreoberta. Estirava els llavis i xarrupava. Concentrada. Respirava i sucava la cullera altra vegada. La treia, metòdica. Perdia la meitat de brou pel camí, i empassava. La Marta va preguntar si la sopa era bona i la Bernadeta va fer un so rauc que volia dir que sí. Llavors la Marta va afegir que l’Alexandra passaria en algun moment, després de dinar, a buscar roba. I que hi aniria la Rosa com cada tarda, però que vindria amb els seus fills, avui, perquè en David, el seu home, havia tingut un accident amb el camió. La Bernadeta xarrupava, es bevia el poc líquid que transportava, i respirava. Els nens es quedarien a la cuina fent els deures, deia la Marta. I li explicava que el marit de la Rosa no s’havia fet ni una rascada, però el camió ple de porcs que duia a l’escorxador havia bolcat, i de porcs se n’havien mort molts. Alguns de l’ensurt i alguns de no poder respirar, apilonats, i uns quants s’havien escapat i havien corregut muntanya endintre i encara els buscaven. En David havia d’anar a parlar amb els de l’assegurança, i per això els nens no tenien amb qui quedar-se. La Bernadeta no l’escoltava.

Les dones a la cuina van treure la cuixa de cabrit, el cap partit i la mica de cansalada de dins d’una olla bullent, i van separar-ne la carn dels ossos. La llengua, de la boca. El cervell, del crani. Ho van picar tot petit i ho van tornar al foc, amb el seu suc, pa sec, llet, pebre i ous. Hi havia dues mosques a la finestra. Es perseguien. Es posaven ara a la paret, ara a la taula, ara al marbre. Eren dos punts negres, amb els culs daurats i les ales grises, que zumzejaven. Es llepaven les potes peludes, i després se les fregaven. La primera mosca havia esbatanat les ales, però no volava. La segona va acostar-s’hi. Primer temptativa, després més arran cada vegada. Fins que es van enfilar l’una a l’esquena de l’altra i es van quedar així, encimbellades. Totes dues amb els ulls immensos i les ales quietes. Delicades i dissimulades. Com si no es toquessin. Però sí que es tocaven. Com si no es refreguessin. Però sí que es refregaven. La Blanca s’ho mirava.

La Margarida li deia, «Bruta, més que bruta!» i «Desviada» i «No miris, no miris!», perquè la Blanca mirava. Mirava els porcs, que eren calents, peluts i pesats, i tenien el morro sorrut i moll, i els ulls petits i brillants. Ensumaven i menjaven. Rascaven el terra de la cort com qui no vol la cosa, i després es grataven. El cap del verro sota la panxa de la truja. El clatell del verro sota la papada de la truja. I llavors es posaven en fila, i el verro li llepava el cul, sota la cua. La truja tenia el coll valent, les anques dures i l’escletxa molla, protuberant, que supurava. El verro tenia l’esquena geperuda, els lloms immensos, i allò que penja rosa i prim, cargolat com un cuc. I grimpava sapastre, però no l’encertava. La clivella de la truja l’esperava. Grunyien. La truja quieta, amb les quatre potes a terra. El verro alzinat, repenjat sobre ella com si estigués molt cansat, com si fes segles que s’estimessin. I llavors l’encertava, i feien embranzides petites i seguides, fins que la Margarida cridava, «Bruta, bruta, desviada!». Però encara que la Margarida la renyés, la Blanca mirava. La gata s’estireganyava i gemegava, amb el cul enfora i la cua enretirada. El mascle l’observava a una certa distància, i de sobte s’hi atansava, li mossegava el clatell i l’aferrava. L’aguantava contra el terra i la gata grinyolava. Movia les potes esclafada. Després es quedaven quiets, tensos, esquerps i concentrats, l’un damunt de l’altra. Estrenyent-se, frec a frec. El gat li queixalava les orelles. Fins que de sobte es desenganxaven. Corrien, es bufaven i s’esgarrapaven.

Un cop els homes del virrei van cremar el mas i es van endur la Margarida, ningú renyava la Blanca, perquè la Joana només reia i en Bartomeu i l’Esteve tan sols ploraven. I l’únic que se sentia dins d’aquella casa negra i mig enrunada eren les riallades de l’una, els sanglots dels altres i el rau-rau de les panxes, mortes de gana. La Blanca no feia cap so per no espantar les bèsties que mirava. Els cabirols tenien les potes primes, el cap petit, els ulls negres, els culs blancs. Primer es perseguien i després es quedaven quiets. El mascle es posava a la vora de la famella i li olorava el cul i la tavella. La llepava una mica, amb una llengua rosa clar, i caminaven més. Llavors la llepava més, i caminaven encara més. Fins que el mascle s’enfilava darrere seu com si no pesés, però la femella el feia caure. Caminaven. I hi tornaven. Amunt. I avall. I la llepava. I s’hi enfilava un altre cop, i ella avançava, i ell queia, i la llepava, i s’hi enfilava, i en baixava, i llavors ja estaven. Les guilles feien tic-tic-tic amb les potes ràpides. Es buscaven amb el cos ajupit i la cua que els arrossegava. Jugaven. S’acostaven i s’allunyaven, s’acostaven i s’allunyaven. La femella refregava el coll blanc per terra, cosona, s’espolsava i posava el cul prop dels narius del mascle, que feia un crit agut i la muntava. Esverat. Movien els malucs frenètics, amb les orelles baixes, els ulls grocs i rodons i les boques obertes. I quan acabaven es volien desenganxar, però no es desenganxaven. No podien! S’havien quedat atrapades l’una dins de l’altra. I feien tombarelles graponeres, ara quietes, ara atabalades, ensumant i esgarrapant la terra, enganxades per les vergonyes, provant d’anar una per cada banda. Les llebres es perseguien. I de sobte es giraven. S’aixecaven, s’encaraven, es donaven cops amb les potes de davant, fru-fru-fru-fru, que semblava que no es volien, però sí que es volien, perquè de cop clavaven el cap sota el coll de l’altra, la cara al ventre flonjo de l’altra, i una posava la panxa plana a terra i aixecava el cul espigat, i la segona li pujava a l’esquena, les quatre orelles enlaire, i titil·laven amb deliri.

Un dels homes del Clavell va pujar fins a la casa a avisar-les. Però quan va veure el mas enderrocat, els camps i els arbres devastats, cridava, «Maleïts! Escurçons! Desgraciats!». Es va ficar a l’entrada enrunada, encara udolant, «Maleïts! Escurçons! Desgraciats!». I només va callar quan va trobar la Blanca, la Joana i els nens arraulits i eriçats a la cuina com gats. Va dir que es deia Miquel Paracolls, que era de Malla, i que havia pujat a dir-los que ja estava. Que havien ajusticiat el Clavell. La Joana va riure com un ase. Estava asseguda al seu escó, que era l’única cosa que els homes del virrei no havien xafat, i l’home se la va mirar sobresaltat. La vella jeia sobre una bassa dels seus propis pixats, tenia la falda negra de mosques, el coixinet d’espart podrit, i una galta, un ull i mitja boca que li penjaven, perquè de l’ensurt, de veure cremar la casa i dels crits que feia la Margarida quan se l’emportaven, la Joana s’havia aireferit. No podia moure el braç dret, ni la cama dreta, i gairebé no parlava, només reia, de tant en tant, com si els homes del virrei també li haguessin entrat dins el cap, amb torxes i a cavall. La Blanca va donar sopa d’ortigues a en Miquel Paracolls de Malla, i l’home se la va menjar amb avidesa, sense cullera, i a terra, perquè no quedava cap cadira sencera. Tenia el cap petit, els cabells com palla, les genives vermelles i les dents blanques. I la Blanca va pensar que semblava un gos. Quan va acabar de menjar, l’home va plorar. Arrugava el front, contrafeia la boca, i obria un foradet entre els llavis per on sortia una veu esgarrinxada que deia que les tropes del virrei havien arrencat les portes de tots els masos dels fautors, de totes les masies lloques, dels amics i dels que no ho eren. Que a Roda de Ter havien donat mort a la meitat dels homes, acusats d’haver amagat el Clavell. Ningú més havia volgut pujar al mas a veure si les dones i els nens eren vius, ni si la casa estava en peus, perquè tots eren morts, o morts de por, que era el mateix. Però eren dues coses separades. La veu i l’home. El gos i les coses que deia. «Em vaig ofendre», grinyolava, «es va morir mon pare i em vaig ofendre amb un veí nostre, que es deia Antoni Maneja. Perquè mon pare li devia blat, al tal Maneja, i quan el vell es va morir, el molt desgraciat ens va agafar tot el blat que va voler». Sanglotava. Es va acostar de quatre grapes fins a la Blanca, i li va explicar que més tard havia anat a cercar el Clavell i li havia demanat de matar en Maneja. Li havien disparat dos trets. Un darrere l’altre. A la porta de casa seva. Després li havien cremat el mas i els estables. Tenia la llengua molla i el morro ple de mocs. Les bavalles i les llàgrimes degotaven. La Blanca li va agafar el cap, i li va ficar un dit al trau d’on sortien les paraules. Els llavis eren ressecs. La carn de darrere era calenta i molla. El rajolí de veu ploranera i llastimosa es va aturar. Li va acariciar les genives, que eren fines i relliscoses. Les dents de gos punxaven. Els nens i la Joana feien veure que dormien. La Blanca va introduir un altre dit. La llengua es movia sola. En Miquel Paracolls, com un quisso, els hi llepava. Movent la cua. Cloïa els ulls i els hi xuclava. La seva llengua tèbia es ficava entremig del polze i de l’índex, de l’anular i del cor, i llavors la Blanca va arremangar-se. Se’l va ficar sota les faldilles, perquè l’ensumés, com a una gossa. Li va clavar les anques a la cara, perquè li fes petons al cul, primer suaus, amb una llengua delicada, després de pressa, amb una llengua impetuosa. Perquè la Blanca volia que aquell home se li arrambés a l’esquena, amb la seva pudenda rosa, petita però dura, com s’arrambaven els gossos a les esquenes de les gosses, amb les seves pudendes roses, traient la llengua assedegada fora. En Miquel Paracolls de Malla udolava. Les cuixes els xocaven, impacients, els cops eren desenfrenats, la gossa en volia més, i el sotragueig era tan fort, tan brutal, que les cames els tremolaven.

La porta de la cuina es va obrir i va entrar la Marta. Va empènyer el pany amb el cul perquè carregava la safata buida del dinar de la Bernadeta. Les dones van pescar el cor, la melsa, el fetge, els ronyons i els pulmons d’una altra olla, i els van tallar a tires. La Marta va deixar les coses al marbre. Es va ficar al rebost. En va tornar amb un plat cobert d’un tel transparent que va col·locar dins l’urna de vidre. Les dones van fregir el cor, la melsa, el fetge, els ronyons i els pulmons, i hi van afegir ceba crua i una mica del seu brou de bullir, pa sec, i més vinagre i herbes, moltes herbes. Van tallar les tripes també a tires, i les van tornar a bullir. Quan va sonar la campana, la Marta va arrencar la membrana del plat i el va agafar amb les puntes dels dits perquè cremava. Ho va dur a taula, va omplir un got d’aigua i es va asseure. Es va posar les lents de petxina sobre el nas, i va treure el mirallet. El va acariciar, el va repenjar al got, i de sobte els músics d’allí dins van tocar una cançó alegre, i el mirallet li va ensenyar primer paisatges extravagants i després una colla d’homenets petits, que també es van asseure al voltant d’una taula de quadres verds i blancs, coberta de safates, escudelles, paelles, copes, gots i plats plens de menjar. La Blanca es va acotar rere la Marta per mirar-se’ls. Eren nans panxuts, de cabells foscos i curts, alguns calbs, que duien cadenes d’or al volt del coll i anells als dits. La Marta va fer una primera mossegada, va gemegar, i bufava. Va beure aigua. Les dues mosques fredoliques brunzien i volaven de la finestra al plat de la Marta, que va moure una mà per espantar-les. Els homenets dins del mirallet parlaven. Remenaven el menjar amb forquilles i culleres. Cap aquí i cap allà. Deien blabla-bla, se l’enduien a la boca i mastegaven, sense deixar de xerrar.

Quan la Margarida va tornar al mas, va renyar la Blanca com si no se n’hagués anat. Va dir-li, «Bruta, bruta!» i «Animal!», perquè les dones i els nens havien viscut i dormit i pixat i cagat tot aquell temps a la cuina, «Com bèsties, com feristeles, com salvatgines!». La Margarida va arribar amb els ulls bullits com dos ous, una criatura seriosa i sense nom a coll, i un permís del virrei per refer la casa. Va dir, «Prou, s’ha acabat!». I tothom va creure. Assenyalava les bigues, les parets negres, la xemeneia, les runes, el que quedava de les escales, els llits esparracats, les herbotes que creixien dins la casa, les mosques, les cuques, les pellofes, la cendra, el coixinet podrit d’espart. I la Blanca, en Bartomeu i l’Esteve, seguint les seves ordres, van netejar i reparar les destrosses. Fins i tot aquella criatura taciturna i seriosa que encara no caminava, a qui la Margarida anomenava Guilla, feia el que se li manava. Si la seva mare li deia, «No et moguis», no es movia, «No ploris», no plorava. L’única que no obeïa era la Joana. Només reia. La Margarida li tapava la boca, feia, «Xxxt», perquè no volia que ningú que tresqués pels voltants la sentís i les descobrís, i l’amenaçava que, si no emmudia, l’emmordassaria. De tant en tant, la Margarida es mirava la panxa de la Blanca, que s’havia inflat, i preguntava compungida, «Què t’han fet? Què t’han fet? Dolents. Dolents. Pobreta, pobreta Blanca». La Blanca s’arronsava d’espatlles, però la Margarida, que no esperava resposta, exclamava que no entrarien més homes en aquella casa. Passava llista, «Ni lladres, ni traginers, ni homes del virrei, ni roders, ni mossos, ni mestres llobaters, ni soldats, ni pretendents, ni cabalers, ni jornalers, ni comerciants, ni viatjants honrats, ni venedors, ni marxants, ni carboners, ni deixats de guerra, ni passavolants! Prou. Cap ni un. S’ha acabat». Ho deia amb tanta vehemència, tan enfadada, tan imperiosa i imperativa, que la casa també va creure. Es va arronsar dos pams, per amagar-se i que no la trobessin. I llavors, quan la Blanca i els nens birbaven i cavaven l’hort, la Margarida es girava i escridassava els avellaners, els bedolls, els blets, els roures, les alzines, els esbarzers i les malves, perquè s’empassessin les artigues, les terrasses, les feixes, els viaranys fresats, els corriols. Tot menys aquell trossot de casa i aquella mica d’hort. I a la nit els sentien, els arbres obedients, com crepitaven i les abraçaven, com es menjaven els camins i les dreceres, com s’espessien, s’estrenyien i s’embardissaven amb les mans agafades. Les valls i els rosts cruixien, a la matinada, encofurnant-les. Els barrancs i les fondalades espetegaven. Les deus i els torrents es multiplicaven. La boira s’aixecava xiuxiuejant, matí sí i matí també, i les embolicava amb tant de mirament que tot sovint el sol es ponia i encara no havia escampat. Les van guardar i emboscar amb tanta avidesa, tots plegats, que no només aquell mas caigut en desgràcia va caure també ràpidament en l’oblit de la resta de pobladors esparsos de la contrada, sinó que, de tan oculta, fins el pas del temps va acabar per oblidar-se de la casa, i els anys se’n descuidaven, i es descuidaven de les dones que l’habitaven. I així, tants esdeveniments del món com vulguin citar-se van tenir lloc durant molts anys, ignorants i ignorats per aquell mas enconillat.

Un dels nans dins del mirallet de la Marta es va enfadar. Va cridar, i assenyalava l’homenet del seu costat. Tots els altres senyors petits van fer eee i ooo, i es van desarrambar de taula. Van aixecar les mans. El nan colèric va proferir amenaces, però poc després el van convèncer de fer les paus, i va continuar endrapant i remugant. Quan van acabar de menjar, van venir unes dones diminutes i nues, i van ballar. Els homenets les miraven amb ulls i dents brillants. Més tard van venir més senyors petits de celles negres i dits grassos, però la Marta va tocar el mirallet i els nans es van quedar parats. Amb cara d’enfurismats. La Marta va enretirar el got i el plat buit. Els va amuntegar a la pica i va sortir de la cuina. Es van sentir les seves passes com pujaven les escales, s’aturaven a l’habitació de la Bernadeta, travessaven la sala, entraven al bany, tornaven a baixar les escales. Xiulava. Cada dia a aquella hora la Marta abandonava el mas. Es va abrigar i va sortir a fora. Va pujar al carro sense cavalls i se’n va anar.

Les mosques es van tornar a posar damunt del marbre. Ara ja no s’encimbellaven, ara llepaven els esquitxos. L’Elisabet i la Blanca van colar les tripes. Les van escórrer i les van fregir amb ceba picada, julivert i vi. I la Blanca va pensar que quan la Margarida havia dit que en aquella casa no entrarien mai més ni lladres, ni traginers, ni homes del virrei, ni roders, ni mossos, ni mestres llobaters, ni soldats, ni pretendents, ni cabalers, ni jornalers, ni comerciants, ni viatjants honrats, ni venedors, ni marxants, ni carboners, ni deixats de guerra, ni passavolants, no havia dit res de no deixar-hi entrar fagines, ni dones brutes, ni genetes, ni mosteles, ni meuques, ni barjaules, ni femers de vicis, ni portes per on el dimoni es fica dins dels homes i els fa grans pecadors. I per això, encara que la Margarida cridés, «No, no, no! Que pareixi al bosc, que les guilles se li mengin la criatura!», quan la Blanca va veure l’Elisabet a l’era, com un animaló extraviat enmig de la boira, li va agafar una mà i la va ficar dins del mas. Tenia els dits gelats, i la panxa encara més protuberant i grossa que la que carregava la mateixa Blanca. Semblaven un mirall. I des d’aquell dia, la Blanca i l’Elisabet s’havien estimat. De totes les maneres que hi havia per estimar. Com els cabirols. Amb delicadesa. Com les gallines. Arrupides. Com els ànecs, amb força bruta. Com les cabres, esverades. Com les llebres, juganeres. Com els gossos, assedegades. Com les mosques, dissimulades. Com els gats, despietades. Com les guilles, cosones. Com els porcs, com si fes segles que s’estimessin.

TARDA

En hitt veit eg eigi hvaðan þjófsaugu eru komin í ættir vorar.

Brennu-Njáls saga²

El cel es va tapar. Van arribar primer bromes clares, esfilagarsades, ràpides, volant baix. Després castells foscos i carregats, arrossegant ràfegues i remolins, ocells devoradors d’insectes i insectes acorralats. Les fulles seques i els branquillons voleiaven arran de terra com si es volguessin escapar. Una caputxa pesada cobria els pics. I mentre les nuvolades s’arrambaven sobre el mas com un ramat aplegat, el sol ficava uns dits prims i ataronjats entre els forats i, cada vegada que els núvols els hi tallaven, els arbres s’estremien de cop, com si els haguessin empentat. La casa, resignada i impassible, donava l’esquena a la negror que es congriava a la seva teulada com si l’ensumés.

A la cuina, les olles i les cassoles feien xup-xup. El suc de la sosenga era ros i oliós. El de les freixures, torrat i espès. El de les tripes, fosc i clapejat de julivert. El morterol era una massa clara i borbollejant. La Joana va abastar una cullera i va tastar la sosenga. Va fer, «Mmm, mmm, mmm!», mentre la passava a les altres dones perquè la llepessin.

Després va tastar les freixures i les tripes, i entre exclamacions va aturar tots els focs menys el del morterol, que només va remenar. Va somriure satisfeta ensenyant els forats de les dents. Van cobrir els bunyols amb un drap, i les cassoles amb tapes desaparellades. Una era boteruda, una altra era blava amb puntets negres i una altra era grana. Llavors la Joana va manar a l’Àngela que fregués els fogons, el marbre i la taula, que eren un desmanec de peles, pellofes i taques d’oli. Va ordenar a la Dolça que escombrés. I a la Blanca i l’Elisabet que rentessin els pots, els plats, els coberts i els estris bruts.

Quan havia arribat al mas, l’Elisabet havia dormit d’un son més fosc que si hagués estat morta en un marge. La verge a qui pregava perquè matés el moliner de Roses i el Clavell havia aparegut entre la boira i li havia agafat una mà. L’Elisabet l’havia seguida i s’havia deixat acotxar sota una manta. La marededeu no parlava, només mirava. També estava embarassada. I quan l’Elisabet es despertava, la curava. Li fregava els peus. Els feia reviure, i l’Elisabet s’endormiscava. Quan es desvetllava, li donava els turmells perquè els hi toqués com si els hi estigués tornant a fer. S’adormia. I quan es deixondia, les carícies li pujaven per les cames, com marietes. Somiava, i quan es despertava la tendresa li arribava als genolls. Dormitava més, i a mig camí del reviscolament i la letargia, gemegava amb els ulls clucs, per assegurar-se que aquelles mans de santa i de feristela, que no eren com cap de les mans que l’Elisabet hagués conegut abans, totes d’home i voltades d’estelles, la trobaven. Els dits de la Blanca eren maternals i alhora salvatges, sapastres i alhora destres, bruts i alhora nets, muts i també cecs, i es guiaven pel tacte, els sospirs i les escalfors, i ignoraven els llocs que una altra dona pot acariciar-te i els que no. L’Elisabet grunyia per atiar-los, com qui no vol la cosa, primer dissimulada, avergonyida, confusa, després adelerada, impacient i desitjosa perquè tiressin amunt amb la seva barbàrie i la palpegessin tota. Li recorreguessin les cuixes, com pernils, li engrapessin el cul sense titubeig, li toquessin l’esquena i el ventre dur, li arrabassessin els pits, i se li encovessin entre les cames allà on sempre és fosc. A vegades l’Elisabet plorava. Plena d’aigua. Sense dir res, perquè la Blanca no l’hi demanava. S’estirava vora seu i se li bevia les llàgrimes. Les dues panxes farcides, d’un nen cadascuna, xocaven. I quan una llàgrima relliscava vora el nas de l’Elisabet, fent un caminet que queia sobre els llavis, i se li ficava dins la boca com una formiga dins d’un formiguer, la Blanca se l’empassava igualment.

Primer es va obrir l’Elisabet. Amb el ventre deformat, gegantí. El malestar creixia i la inundava. Les cames se li garratibaven. El dolor es retirava, i la Blanca li feia pessigolles allà on es pleguen els braços. Però el mal sempre tornava, com les onades. L’Elisabet provava d’agafar-se, però el mar se l’emportava. Obria els ulls i no veia res, obria la boca i només li entrava aigua. Sentia els ossos com se li separaven. Havia vist un ofegat, una vegada. Amb els llavis blaus, els ulls menjats i la panxa com la seva, inflada. La maror passava. L’aigua era fresca, blava. Després tornava. Se l’emportava al fons, i la negava. L’Elisabet cridava, però sortia aigua. Esgaripava, però treia aigua. Plorava, i vessava aigua. Llavors les onades de dolor reculaven. La Blanca li fregava l’esquena i les cames. L’Elisabet agafava aire, i panteixava, però els cops de mar insistien, intolerables. Murmurava, «No». Somicava, «No». Movia el cap, «No!». S’aixecava, maldestra i indefensa, incapaç d’anar enlloc. «No vull, no.» I la Margarida, que bullia llorer, donzell i lliri groc, la va sentir, i plena d’un verí que depèn de com també era una pomada, va cridar-li, «Perquè surti l’infant, primer s’ha de torturar la mare! Totes les que som aquí, mira’ns!, totes hem nascut de dins de les nostres mares! Totes les bèsties neixen de dins de les seves mares».

La Blanca no es movia del seu costat. Pensava en les truges que esbufegaven i grunyien, amb una pota de garrí que els apareixia entre les anques. Només la punta. Molla. I llavors la pota sencera. Les mares roncaven, i els petits es regiraven, i quan en sortia un, de seguida en venia un altre, espinguet, i fora. Un de cul i un de cara. Però la truja no s’aixecava, perquè n’hi havia més dins, que s’esperaven. Les cabres es passejaven amb les panxes immenses, dures i rodones. Caminaven eixarrancades, amb un líquid transparent i viscós que els regalimava per les cames. Després jeien, gemegaven i empenyien, amb els darreres botits i les potes de davant del cabrit que els sortien de dintre, com una llança. Els cabirols treien un suc llefiscós, i se’l llepaven. La panxa els respirava de pressa. Miraven el buit i empenyien, tombaven el coll i empenyien. Se’n veia el caparró sota la cueta de la mare, que de sobte s’aixecava. El fill li penjava. Com mort. El caparró tot fosc i tot moll i les potes de davant a mig camí, balancejant-se, encara adormit i ple de mocs. La mare mastufejava herba, però menjar no li curava el mal tan gros, i tornava a estirar-se, i sortia sang, i sortia caguerada, i llavors naixia el cabirol.

Però la Margarida s’havia enfervorit i cridava, «Vaig demanar que us matessin». Es mirava l’Elisabet amb uns ulls com punxons. «A tots dos. Vaig demanar que us matessin de maneres terribles.» L’assenyalava, «I si deixo que pareixis aquest fill de l’adulteri, com una serp, aquí, és només per donar gràcies». Bleixava, «Per donar gràcies a Déu Totpoderós que no atengués els meus precs, i que tapés amb cera les orelles del dimoni. Perquè que tu siguis viva vol dir que a en Francesc no el van matar per culpa meva». Però l’Elisabet no l’escoltava, tota ella era un gemec roig i relliscós, només dents, boca oberta, llavis roses entre les cames, i boscúria de pèl per on es veia una testa verda que venia, venia i venia, i que quan va treure el cap, només el cap, que ja tenia cabells, plorava. Amb la boca morada. I semblava impossible que tots aquells crits poguessin sortir d’una cria tan petita que no havia acabat de sortir de dins de la seva mare. Quan va ser tot fora, encara bramava, i la Margarida el va mirar i va dir, «Té cara de lladre». Però l’Elisabet el va agafar en braços, i es va adonar que havia parit un infant lleig com una llengota. Una criatura esporuguida i magra, vermella i granelluda, amb el cap com un ou, la cara arrugada i els ditets com urpes, que no s’assemblava al Clavell, perquè era lleig com si no tingués pare. Malcarat com si no tingués ni mare. Pobret. I l’Elisabet el consolava, i pensava que a una bestiola desfavorida i poc agraciada podria estimar-la.

El Clavell havia dit que aquell infant es diria Francesc, però l’Elisabet li va posar Martí. I les dones li deien Martí el Tendre, perquè sempre volia la seva mare. Volia que l’Elisabet li llepés els talls i li bufés les ortigades, que li fes petons als genolls pelats, i se l’assegués a la falda. Volia l’Elisabet quan plorava de pena i quan plorava de riure, estirat a terra, amb les mans a la panxa, les galtes molles, les orelles sortides, les dents separades i la boca com un bec que feia, «Ai, ai, ai». El Clavell també havia dit que aquell era un mas erm, ensotat i pudent, agafat a terra com una paparra, però els músics del cap de l’Elisabet feien un concert de festa grossa, amb totes les xirimies, els violins, la viola, el violó, clarins i una trompeta i fins i tot cantaven, quan la dona es mirava la casa amagada, a les tardes, si el sol queia i ella feinejava en silenci al costat de la Blanca, o si en Martí se li enfilava a la falda i volia que li expliqués com va ser quan ell va néixer, una altra vegada. Llavors el nen assenyalava l’Àngela, i l’Elisabet també l’arrambava i l’amoixava, perquè la Blanca era com una vaca que s’oblidava del seu vedell. En Martí li preguntava, «És veritat que nosaltres dos ja jugàvem junts quan érem peixos dins de la panxa?». L’Elisabet feia que sí, i els contava que quan ella i la Blanca estaven embarassades, s’ajeien de costat perquè ells dos poguessin jugar, «Així, així, fent bonys i coces». I llavors en Martí demanava que l’Elisabet relatés com va ser que va néixer l’Àngela. L’Elisabet els deia que, així com en Martí encara no era fora del tot que ja bramava, quan l’Àngela va néixer, no plorava. En Martí afegia admirat, «És que no plora mai, l’Àngela». L’Elisabet continuava, «Ens observava! Treia el cap entre les cames de la Blanca, sota un bon raig d’aigua, i guaitava com qui mira per una finestra. Que no podia ser, pensàvem. Si aquells ulls no havien vist mai res! Només foscor, dins del ventre. I la llum punxa i esgarrapa». Després afegia que quan van rebre les espatlles de l’Àngela, i després el cos tot blanc i blau, acompanyat de més aigua, la Margarida va agafar-la pels peus de cap per avall, com un conill, i li va picar al cul. Una vegada. I una altra. I una altra. I una altra. Però que ni així plorava. Les fitava, serena, com si li hagués agradat néixer. Com si li haguessin plagut l’empenta i les masegades, la llum de cop, els sons sense vel, les olors sense mullena, el tacte de les coses seques, les mans que t’agafaven pels peus com un conill i et picaven al cul de cap per avall una vegada i una altra.

Es va sentir el so d’un carro sense cavalls que feia crepitar el camí d’arribada. Es va obrir la porta principal, i algú es va espolsar les sabates abans de ficar-se al mas. Les dones es van girar. La Blanca, l’Elisabet i l’Àngela havien acabat de fregar i rentar, i ara abrillantaven els coberts i les copes de peu blau que farien servir per a la festa. La Dolça encara escombrava. Anava molt a poc a poc a escombrar, com anava molt a poc a poc a fer tot el que li manaven, perquè es distreia. Pensava en en Filet, i en les coses que li deia, o en en Bonatarda, i en els petons que li feia, en en Mal Aquí, i després en el Lleig, i en el Nen Jesús..., i la llista no s’acabava, perquè la Dolça havia tingut una filera d’amors i d’enamorats tan llarga que no en veies el final, i quan la repassava es despistava, i escombrava tres vegades pel mateix lloc on ja havia escombrat, i trepitjava els pilonets de brossa que ja havia amuntegat, i se li tornaven a escampar.

A través dels vidres de la porta de la cuina, les dones van distingir l’Alexandra entrant a la casa. L’Alexandra era filla de la Marta. Una criatura menuda, d’ulls caiguts, faccions delicades, cames magres i cabells llargs, que quan va ficar un peu a l’entrada va fer una ganyota i es va tapar el nas. Portava uns calçons estrets, una brusa diminuta, i unes sabates massa grosses, com si dugués els peus embenats. Va pujar escales amunt carregant una bossa rosa, i les dones van sentir com travessava la sala i es ficava al quartet del costat del bany, on la Marta rentava la roba. Era una estança quadrada i petita, amb dos cofres blancs de portelles rodones i prestatges plens de coses. L’Alexandra traginava. Les camades van tornar a travessar la sala i van entrar a la seva cambra, que era de bon tros la més ordenada de la casa. Tenia un mirall de cos sencer, una taula, una cadira, un llit, una catifa de color de perla, i un armari ple de roba plegada i penjada i sabates ben posades. Les parets estaven recobertes de cares de sants sense corona, tots ben plantats i amb els ulls brillants i les boques obertes com si tinguessin gana. Llavors les passes al pis de dalt van sortir d’aquella habitació i van espiar la de la Bernadeta. Van entrar-hi curoses, es van atansar al llit de la dona vella, i poc després en van sortir, i van baixar les escales. La bossa rosa ara semblava plena. L’Alexandra va entrar a la cuina i va fer, uf!, i es va ventar el nas. Però les dones havien deixat a mitges les coses que feien i s’havien amorrat a la finestra. La Dolça la primera. Miraven a fora amb els colls estirats. A l’era hi havia un carro sense cavalls, i dins del carro hi havia un noi. L’Alexandra es va ficar al rebost i la van sentir com remenava. Va encendre el llum, va obrir el pou de glaç, va sospirar i el va tancar. Va tornar a la cuina, es va acostar a la boqueta de cigne, les dones se’n van apartar una mica, i va omplir un got d’aigua. Abans de beure, la noia va treure el mirallet, se’l va dur a la boca i va dir, amb una veu severa però indolent, mama, no trobo les meves vambes blanques, tu saps on són?, la besàvia està dormint i no l’he despertada, ara anirem a Olot, muà. Després va beure i, abans de sortir de la casa, va rentar el got. Les dones, xafarderes, van observar a través de la finestra com caminava cap aquell carro sense cavalls, com deixava la bossa darrere i hi entrava, i com es feia petons a la boca amb el noi que hi havia cargolat allí dintre. No se li veia bé la cara, però per la forma del clatell, l’esquena i els cabells castanys, la Dolça, que feia estona que el repassava, va pensar que s’assemblava a en Flabiol. Li deia Flabiol perquè tocava el flabiol. Era ben plantat, i assajava amagat com un secret a les clarianes. Tenia els cabells brillants, encartonats i tirats enrere, i una boca petonera que no sabia estar-se quieta. Que si no tocava el flabiol, feia petons, i si no feia petons, mussitava que anant de festa major en festa major, i de ball de diumenge en ball de diumenge, trobava nimfes amagades al bosc! De música, n’hi havia ensenyat son pare. Però el pare d’en Flabiol davant de la gent no tocava, només davant de la mainada. Per sort tenia molta mainada. Deu fills, dues bessonades, perquè en Flabiol deia que la seva mare encara no veia els calçotets de son pare que ja s’embarassava. I el seu pare, quan va notar la manera com en Flabiol el guaitava quan ell tocava per a la mainada, li havia regalat un flabiol sec, de pastor, de dues peces i cap de bec de fusta de ginjoler. En Flabiol explicava a la Dolça que, al principi de tocar, cobrava deu o onze duros, més les despeses d’anar cap aquí i cap allà, però que després, de mica en mica, feia més diners amb la música que treballant al bosc. Somreia cofoi, amb el pit inflat, i els ulls entremaliats, fent olor de net, com si abans de sortir l’haguessin rentat i planxat, i afegia, «Mal m’està el dir-ho, però jo em sé de memòria més de dues-centes cançons! I com a músic sense solfa, soc dels que ho fa millor». I llavors l’agafava fort, i li feia pessigolles mentre li suplicava, «Goja, nimfa, dona d’aigua, si us plau, deixa’m tornar a casa!», com un joc, com si la Dolça fos una nimfa i el retingués al bosc, «la reina de totes les fades!», i la Dolça reia com una lloca estufada.

El carro sense cavalls, que emetia una música estrident, va fer dues voltes juganeres i esverades davant la casa. Abocades a la finestra, les dones van contemplar l’espectacle. Els braços del noi i de l’Alexandra penjaven a banda i banda. I aleshores, tal com havien arribat, van anar-se’n. L’Àngela era l’única que no els mirava.

Els ulls d’en Martí s’obrien com els de les granotes quan l’Àngela saltava. Des del balconet de la sala. El nen es posava les mans al cap, i l’Àngela es llançava al buit com un ocell sense ales. Queia a l’era i es trencava les dues cames. Però amb prou feines coixejava. «Et fa mal?», preguntava en Martí, i s’agenollava al seu costat per bufar-li les esgarrinxades i les ferides plenes de sang, els talls, per on es veia l’os, els bonys, les gepes, les ortigades, les espatlles tretes de lloc amb el colze que penjava, els blaus boteruts, les butllofes, les cremades. I li feia petons com a ell n’hi feia la seva mare. L’Àngela no notava el mal, però notava els petons. I es passejava sempre amb els braços i les cames blaus, grocs, verds, liles i de tots els colors de les moradures. Fins que la Margarida l’enxampava amb aquell ventre i l’esquena liles, amb les cuixes grises com una nena blava, amb les mans desfetes d’agafar brases, amb aquells dos braços fúcsies com dos cels a l’hora de la posta, i cridava, «Desagraïts, desarrelats, burxadors de llagues, desgraciats!», mentre s’enduia en Martí per una orella i el tustava. A l’Àngela no li pegava perquè no valia la pena. La guaria i a vegades la lligava, perquè no caminés amb les cames trencades. I no deixava que es veiessin, per castigar-la. Després manava a en Guilla, «Vigila’ls», i li repetia moltes vegades, «No us allunyeu de casa». I en Guilla, que era una criatura reflexiva, cauta i madura, cararodona, boca petita, i de cabells rossos apagats com la cendra, els vigilava, i els ensenyava a buscar camagrocs, a treure pinyons de les pinyes, a pescar barbs, a trobar maduixes, alls i cebes silvestres, saba de bedoll, romaní, farratge, serps blanques, dents de lleó, mores, espàrrecs, glans, castanyes, figues i cireres de pastor, sense perdre mai de vista el mas entre els arbres. Els feia recollir troncs de ginestera, que són els que cremen millor. Fonoll per fer truita, que dona fortalesa. Ortigues per fer aigua bruta, que dona vigor. A l’Àngela i en Martí els agradava en Guilla, perquè era com un pare que fos un nen. Els deia, «Guaiteu els tallarols i els nius que fan amagats dins dels arbusts, només amb branquillons». Assenyalava la lluna plena i murmurava, «En veieu els ulls? En veieu la boca?». En Martí xiuxiuejava, «Plora», però en Guilla deia, «Canta!». Perquè en Guilla sabia coses i en Guilla havia vist persones, amb aquells seus ulls grisos i solemnes, havia conegut gent que no eren ni la Joana, ni la Margarida, ni la Blanca, ni l’Elisabet, ni en Bartomeu, ni l’Esteve, quan havia estat a la presó amb la seva mare. L’Àngela i en Martí no havien vist mai ningú que no visqués en aquell mas. No havien anat mai a cap poble, ni a cap mercat. I l’escoltaven esparverats. N’hi havia molts, d’homes i dones. «Quants?» Ja no se’n recordava. «Més que d’ocells i que d’abelles», els deia. I a vegades en Martí plorava de l’angúnia que li feia aquesta idea. Si trobaven una guineu morta o un pollet caigut del niu, amb el cap massa gros i la panxa massa inflada, només bec i ulls plens de cucs, en Guilla els ho feia mirar. Perquè allò era morir-se, els explicava. I a vegades jugaven a morir-se. Tots tres. Corrien i xisclaven, «Que venen!, que venen!» i «Ens han trobat!, ens han trobat!», i queien a terra i gemegaven perquè venien lladres i soldats i llops i facinerosos i gent dels pobles i les ciutats i els descobrien i se’ls menjaven i els estaven matant. En Bartomeu i l’Esteve no volien jugar. Deien que els nens eren petits i que ells dos ja eren grans. Que tenien altra feina. La Margarida els manava dur la Joana a l’hort. I havien d’aixecar-li les faldilles, i sentir com pixava i cagava. A vegades els esquitxava. Altres vegades la treien fora i no feia res, i llavors la tornaven a casa i s’ho feia tot, i la Margarida els renyava, perquè havia de rentar l’escó, i la casa sencera feia pudor. En Bartomeu era ferreny, de coll gruixut, cabells foscos i llavis molsuts i brillants. L’Esteve era escardalenc, de coll llarg, cabells clars, i boca contrafeta en una rialleta permanent. La seva única orella sobresortia. Anaven junts a tot arreu com una ungla i la seva carn, i només volien divertir-se amb els petits quan deien, «Vine, Martí», i s’enduien en Martí a un racó per explicar-li què volia dir bord i bordet, bastard i bordisser. O quan els ficaven bosc endintre i els feien mirar una obertura baixa i estreta en una paret de roca on asseguraven que dormia el dimoni. En sortia una pudor resclosida, de cau de fura i fulles podrides. En Bartomeu i l’Esteve feien, «Xxxt», i les criatures escoltaven. El bosc espetegava i els ulls dels nens s’empetitien. Gairebé el veien, el boc de Biterna, dins d’aquell trau fosc, i aleshores els grans cridaven, «Que surt!», i en Martí, l’Àngela i en Guilla corrien, i en Bartomeu i l’Esteve es rebentaven de riure. O quan volien jugar a pares i mares, i volien tenir fills. Però sempre es barallaven. Perquè tots dos volien ser l’home, i ningú volia ser la dona. En Bartomeu era més fort i guanyava. I llavors ell era el pare i l’Esteve era la mare. En Bartomeu s’allunyava i els altres havien d’esperar que tornés. Però quan els nens es quedaven sols amb l’Esteve i li deien mare ell els responia que no era la seva mare, i que se n’aniria per no haver de ser la seva mare, i que tindrien por, tindrien fred, i tindrien gana, i dirien, «Si us plau, mare, no te’n vagis», però els abandonaria igualment. I si els atrapava, els pegava. Perquè eren fills dolents. Fins que en Bartomeu tornava i deia que havia anat a la guerra i havia lluitat contra els francesos. I l’Esteve protestava que n’estava fart, i que ell també volia anar a la guerra i lluitar contra els francesos o contra qui fos. I els dos nois es desesperaven perquè en aquell mas amagat s’estaven perdent les batalles més importants de la seva època. I s’exclamaven que en aquella casa pudenta, en comptes de convertir-se en homes, serien canalla per sempre, perquè la seva mare els manava, feu això i feu això altre, com si encara fossin nens, i els renyava, i els amonestava, i fins i tot els va pegar quan es van agenollar amb els dos menuts al volt de l’Àngela.

La nena estava estirada enmig de la rotllana. En Guilla i en Martí la pessigaven. Li cargolaven la pell tendra, que primer es posava blanca i vermella, i després a vegades blava, a vegades lila, i a vegades groga, amb puntets morats. Li preguntaven, «Et fa mal?», però no n’hi feia, «I aquí?», però no n’hi feia, «I així?». I llavors en Bartomeu i l’Esteve van dir, «Nosaltres també volem jugar», i es van ajupir. Primer li van fer pessics petits. Entre rialles. Després pessics més grans. I quan van veure que l’Àngela no apartava els braços ni les cames, li van clavar les ungles i li van fer sang. Però l’Àngela no es queixava. I llavors li van pegar. Amb els punys. Però la nena no plorava, i aleshores li van agafar els dits i els hi van doblegar. Però no cridava. I en Bartomeu i l’Esteve es van enfadar, perquè la criatura els mirava impassible des de terra, amb uns ulls sorneguers i tranquils, sense immutar-se. I van anar a buscar pals i pedres per fer-li més sang, i com que s’havien aixecat li van tirar coces a la boca, a la panxa i a l’esquena, perquè estaven enrabiats. En Martí i en Guilla cridaven, «No la mateu, no la mateu! Si us plau!», i el cap de l’Àngela anava cap aquí i cap allà, i tot el que veia era vermell, taronja i negre. Després ja no va veure res més, però en Martí i en Guilla li van explicar que quan la Margarida va sentir els xiscles i els va trobar, va pegar tan fort a en Bartomeu i l’Esteve que ells sí que van plorar. I quan l’Àngela es va despertar, que encara no podia obrir els ulls de tan inflats i amb treballs podia menjar, en Bartomeu i l’Esteve ja no hi eren perquè se n’havien anat per sempre més a fer el soldat.

Es va sentir el so d’un altre carro sense cavalls que feia crepitar el camí. Poc després la porta d’entrada es va obrir, i unes veus van cridar, holaaa! Holaaa! Holaaa! Escandaloses. Com si volguessin que se n’assabentessin les pedres dins de les parets, que havien arribat. Les dones, que tornaven a enllustrar coberts i copes, van mirar a través dels vidres de la porta de la cuina i van observar com una mare i dues canalles es treien les jaquetes i descarregaven motxilles i bosses. Una de les criatures, una nena baixeta amb la veu punxeguda, va dir que volia veure el cabrit. Duia un serrell que li tapava les celles i la boca plena d’argent. Totes les dents platejades, lligades les unes amb les altres. La dona, que anava al mas tot sovint a les tardes, va respondre-li que primer havia de saludar la Bernadeta. La Rosa tenia el cap petit i allargat, les espatlles rodones, els pits penjats de molt enlaire, els cabells rinxolats, i les celles tan clares que se les dibuixava. La nena va furgar dins d’una bossa blanca i en va treure una capsa. Amb la seva boca platejada va preguntar, només has comprat aquestes? La dona va respondre que sí, i la criatura va dir que ella volia unes altres galetes. El nen, que també duia la boca argentada però que era més alt, va riure, i la seva germana li va dir, tu, Nico, calla.

Van pujar. La fressa devia despertar la Bernadeta, perquè se’ls va sentir a dalt com la saludaven. Després un terrabastall de peus va baixar les escales. La Rosa va cridar, Sheila, no corris!, i la nena va contestar, sense aturar-se, que anava a veure el cabrit a les corts. Darrere seu va baixar el nen, que ja gairebé era un noi. Va entrar a la cuina i totes les dones se’l van mirar. Tenia les pestanyes llargues, els ulls foscos, la pell plena de granets vermells i blancs. Va passar els ulls per sobre les parets, la pica, la finestra, la taula, la xemeneia. Va sospirar i es va deixar caure a la cadira del cap de taula on havia dinat la Marta. Va treure un mirallet i va acariciar-ne les brillantors, que feien sorolls aguts, fins que hi va aparèixer un minairó. El minairó baixava per una muntanya i arreplegava monedes a l’aire. En Nico el mirava concentrat, i movia els dits de pressa, traçuts, fins que el minairó va caure, el mirallet va fer clong!, i en Nico va bufar com si s’hagués enfadat. La Dolça, que encara escombrava, es va posar els cabells darrere les orelles, perquè no passava gaires vegades que hi hagués nois en aquella casa. I avui ja era el segon! Tenia els llavis bonics, aquell nen, i la Dolça va escombrar entre les seves cames per mirar-los-hi millor. I es va preguntar si ja devien fer petons, aquells llavis voltats de borrissol, o si tenien vergonya, com en Manta, que si la Dolça se li acostava massa es posava vermell i feia, «Tan a prop no». Es deia Isidre, però la Dolça li deia Manta, perquè quan el va trobar dormia, callat i quiet, estirat en una gandula i tapadet amb una manta. Tenia la cara groga i els llavis roses. I la Dolça el va observar molta estona, perquè mai s’havia pogut mirar un noi de tan a la vora. Fins que en Manta es va despertar i li va preguntar, «Què fas?!», i la Dolça va respondre, «Tu, què fas?». Feia banys de sol, perquè estava malalt. Tenia la veu delicada, i li va explicar que aquella muntanya ja no era bona per al turisme, perquè s’havien deixat xafar l’hotel durant la guerra. «I mira que teniu les fonts», li deia. I li va parlar de la vaca. A la Dolça li va agradar la història de la vaca. Una vegada hi havia una vaca que pixava sang. Però a mesura que l’animal pasturava per aquells boscos, i que bevia aigua d’aquelles fonts picants, el pixum se li va tornar clar, i es va curar. I així va ser com primer els pagesos, i després els metges, van descobrir que aquella aigua era bona per guarir malalts.

Si la Dolça se li acostava massa per mirar-li els llavis bonics, de noia, la barbeta petita, i el nas i la boca grossos, com si el rostre se li hagués encongit, d’estar malalt, en Manta tenia vergonya, i li deia, «Tan a prop no, que m’encomanaràs». Però si la Dolça li demanava, «Em dones la mà?», en Manta deixava caure una mà fora de la gandula. Feia olor de medicines. I la Dolça seia al seu costat i se la posava damunt del cap. Per jugar. Se la feia baixar pel front, a poc a poc. Sobre les parpelles i les pestanyes i després damunt del nas i la boca, la barbeta i el coll. La duia al clatell, i a l’esquena, sota la roba, a cada punta de les espatlles, primer una, en acabat l’altra, i després cap a davant, als pits, on la mà es tensava, però no s’apartava.

La Sheila va entrar a la cuina corrent i va dir que a les corts no hi havia cap cabrit. Va preguntar al seu germà si volia anar a investigar i en Nico, sense mirar, va respondre que estava jugant. La nena va girar cua i va tornar a l’entrada. Les dones van veure com obria l’armariet encastat, com aguaitava dins i el tancava, i com tocava les lleteres. Les va provar d’aixecar. Va observar els motlles de vímet i la lira que penjaven a les parets. Es va arronsar d’espatlles, i va tornar a la cuina carregant la bossa blanca i un sac vermell amb nanses i sivelles. De la bossa en va treure una ampolla i una capsa de galetes, i el seu germà, sense perdre de vista el minairó que baixava per la muntanya recollint monedes, va dir que ell també volia berenar. La nena es va repenjar al marbre, saltava per obrir les portes de tots els armaris, fins que va trobar dos gots. Es va servir un suc taronjós, es va asseure al banc i va obrir la capsa de galetes, en va mossegar una, va bufar, i va tornar a dir que ella en volia unes altres. Va beure i va demanar a en Nico si tenia deures. El nen va fer un so que no se sabia si era de sí o era de no. Després va afegir que l’endemà la seva classe anava d’excursió. El minairó feia tiling, tiling cada vegada que recollia monedes, i feia clong! cada vegada que queia. La nena va preguntar, d’excursió on?, i en Nico, com si respondre li costés un esforç, va dir que anaven a fer caiac al pantà. La Sheila va exclamar, que cabrons!, i va obrir el sac vermell. En va treure dos lligalls de paper i una bosseta petita amb estris per escriure, que va escampar sobre la taula. Llavors va afegir, aquesta casa fa pudor, i el seu germà va riure. L’Àngela se’ls va girar d’esquena.

A vegades en Martí i l’Àngela volien jugar amb en Guilla, però altres vegades preferien jugar sols. I s’amagaven. L’Àngela li demanava, «Com?», i en Martí deia, «Com les pessigolles, com les carícies, però a l’altra banda». «Però com?» «Com quan punxa, com quan talla, com quan crema.» Però l’Àngela no l’entenia. «M’estàs fent mal?», preguntava. En Martí deia, «Sí», però no. «I aquí?» «No.» «Què notes?» Notava el pes, l’aspror dels dits d’animaló, el fregament, la cadència, la sang esverada, les mans d’en Martí sobre el seu cos, la boca d’en Martí, tan a prop de les orelles, dient, «Tens una pedra», «On?», «Aquí». No hi havia llum per veure-la. Només dits. Les mans d’en Martí sobre el pit pla de l’Àngela. Sobre els mugrons petits. «Aquí.» Van palpar-les. N’hi havia dues. Una a cada banda. I llavors les pedres van créixer. Molt a poc a poc. Els dos nens s’amagaven i les tocaven. De dues pedretes com dues maduixes silvestres se’n van fer dues pedretes com dos aglans. De dos aglans, dues castanyes. De dues castanyes, dues nous. De dues nous, dues pomes petites. En Martí les agafava i l’Àngela obria la boca com un peix fora de l’aigua. I llavors ja no estaven interessats en el mal, sinó en el pessigolleig, en la set, en els plecs, en els tremolors, en els racons, en els esbufecs, en els forats, el de fer pipí, el de fer tifarades, i el tercer que només tenia l’Àngela, per on sortia sang a vegades, que en Martí no preguntava si feia mal, perquè ja sabia que no.

Fins que un dia dels molts dies que la Margarida els havia atrapat l’un damunt de l’altre, amagats, i que cridava, «Anireu a l’infern! Com les bèsties, com els gossos, com els gats. Bruts! Barrejats!», i que ells havien respost, «A l’infern s’hi estarà millor que en aquest mas», i que la Margarida havia contestat, «Anireu a l’infern, i a l’infern us separaran», en Guilla va dir, «Que es casin». I la idea de casar-se va caure a terra com un pinyó, i va brotar, i se’n va fer un pi ple de pinyes plenes de pinyons. I llavors tothom volia fer un casori. Una festa de veritat, perquè ningú es recordava de l’última vegada que havien fet una festa en aquella casa encauada. I encara que la Margarida digués que allò no seria casar-se, van agafar tots els ous de tots els nius que van poder, i en Guilla va caçar tres perdius. Les van desplomar, i les van farcir amb els ous durs, menta, julivert, alls, sàlvia, romaní i figues seques, i amb els seus propis cors i els seus propis ronyons fregits. I llavors les van coure a l’ast, i mentre les rostien, les untaven amb una pasta feta amb pinyons i rovell d’ou. I encara van fer una altra salsa amb els fetges, el brou dels colls i les puntes de les ales, que són grasses, i amb més pinyons xafats, que treien llet blanca. I a l’hora de començar la festa, en Guilla va lligar els canells d’en Martí i l’Àngela, que anaven cap aquí i cap allà amb les mans nuades, paixent-se l’un a l’altra, i passejant l’amor amb els ulls aclucats, i la sang que els bullia dintre, greixosa i ensucrada. En Guilla va cantar. La Blanca picava de mans. La Joana ballava, només amb una mica de braç i una mica de cama. L’Elisabet plorava. I l’Àngela, que hi entenia molt poc, de llàgrimes, perquè ella no havia plorat mai, es va pensar que eren d’alegria, però en realitat eren de mal.

Aquella nit, l’Elisabet es va ajeure, tota blanca i tremolosa, i només es va aixecar per vomitar. Després vomitava estirada. La Joana escopia bavalles, i amb la llengua baldada clamava, «Farigola!, farigola!, doneu-li farigola». No la van entendre fins que no ho va haver dit trenta vegades. La Blanca va donar tassons i tassons de farigola a la malalta. Quan ja no podia empassar, li mullava els llavis amb un drap. La dona pixava sang, i en Martí li suplicava, «Si us plau, no us moriu, si us plau no us moriu, mare». Però l’Elisabet tenia l’esquena cada vegada més xopa, com si nedés en una bassa. Els cabells se li agafaven al front, la carn de les galtes als ossos, i panteixava. Amb una veueta prima, sibilant, es mirava la Blanca i xiuxiuejava, «Gràcies. Gràcies. Gràcies». Guaitava en Martí i mussitava, «Gràcies. Gràcies. Gràcies». Però l’Àngela no entenia de què deia gràcies. Després ja no parlava, obria la boca amb el coll garratibat, i els llavis se li arremangaven. Ensenyaven la llengua groga, arraulida, i els ulls se li empetitien. Queien enrere, acorralats. I les mans se li cargolaven com falgueres. En Martí, al seu costat, les hi agafava i les obria. Repetia, «Si us plau, no us moriu, si us plau no us moriu, mare». I quan l’Elisabet es va morir, en Martí només plorava. Plorava i plorava i plorava. Tota l’estona. Cada dia. Perquè estava acostumat que l’Elisabet sempre fes el que ell demanava. I només volia la seva mare. Com quan era petit. Li deia a l’Àngela, «Tu no ho entens», i somicava, «Tinc sorra, tinc sorra, aquí», assenyalant-se el pit. I si es movia, la sorra li feia mal, i si s’estirava, la sorra l’ofegava. I l’Àngela realment no ho entenia, que una pena pogués durar tant.

VESPRE

... many things get forgiven in the course of a life: nothing is finished or unchangeable except death and even death will bend a little if what you tell of it is told right.

ALI SMITH, How to Be Both

La llum que entrava per la finestra era lila, i enfosquia les coses dins la cuina, cadascuna resseguida per la seva pròpia ombra. Els bunyols, la sosenga, les freixures de cabrit i les tripes reposaven sota els draps i les tapes. Les dones van apagar el morterol i van deixar que descansés sobre els fogons. Després van omplir la pica d’aigua, i la Joana, la Blanca, l’Elisabet i la Dolça es van despullar de cintura en amunt, es van arremangar, deslligar i desbotonar les robes, i es van obrir les parts de dalt dels vestits i les camisoles. Amb els pits enlaire es passaven un drap humit per les aixelles, els ventres, els colls i els lloms. La Sheila i en Nico seien a taula, capcots i concentrats, ignorant el bany de les dones. La Joana tenia l’esquena corbada, boteruda, coberta de taques brunes i morades, pigues vermelles i berrugues. La Blanca tenia les espatlles rodones, toves, lletoses, les carns li relliscaven fins a la cintura com nata. L’Elisabet tenia l’esquena llarga, torrada i escardalenca, els omòplats sobresortits com ales. La Dolça la tenia curta, amb la columna marcada i pèl moixí que li baixava com una línia fosca, clatell avall, fins a l’os de la cua. En Mal Aquí li deia, «Estira’t», i la Dolça s’estirava. Li deia, «On et fa mal?», i la Dolça responia, «Em fa mal aquí...» o «Em fa mal allà...», i en Mal Aquí destapava el lloc que havia assenyalat. Jugaven al joc d’em fa mal aquí o em fa mal allà, i ell simulava que l’operava amb petons, carícies i el seu estri infal·lible, que anava tort però guaria molt. En Mal Aquí era un home panxut i alegre, amb bigoti i papada i una veu simpàtica, que curava malalts a canvi d’una mica de menjar i un llit on dormir. I a la Dolça sempre li explicava la vegada que havia operat aquell nen de vuit anys sobre la taula d’una cuina amb un carburer i l’havia salvat. I la vegada que havia tret un tumor del coll d’una mare d’Osor, amb un ganivet prim, esperit de vi i un llum de pàmpol envoltat de miralls. A mig operar-la, se li havia acabat el fil de seda, i el marit havia hagut de sortir a buscar-ne. Era de nit, i l’home només havia trobat fil de color de rosa, i en Mal Aquí va fer servir el rosa, i també havia salvat aquella dona.

L’Àngela tenia l’esquena geperuda, amb un bony que li sobresortia com una carbassa i que li aixecava més una espatlla que l’altra. Però no es va desvestir i no es va rentar. Quan a l’Àngela se li va inflar el ventre, la Margarida li va etzibar, «Estàs encinta», i no li treia l’ull de sobre, perquè remugava que el nen li sortiria de dins i li cauria a terra i l’Àngela ni ho notaria. Sí que ho va notar. Perquè tenia ganes d’empènyer. Mal no. Només ganes de buidar el sac. Com qui va de ventre. Restreta. I la Margarida li manava, «Estigues quieta, no empenyis, que t’esqueixaràs», però a l’Àngela no li importava si s’esqueixava. La Margarida havia dit, «La sort més gran d’una dona és tenir criatures», però a l’Àngela no li va semblar una sort, parir manyocs d’ossos tous i carn flonja, que no es valien per si mateixos i es quedaven tots els petons d’en Martí. Al primer fill li van posar com al seu pare, i per distingir-lo li deien Martí el Coix, perquè va néixer amb una cama més curta que l’altra. Però encara que la Margarida s’exclamés que estaven tots condemnats, en aquella casa, quan el nen es va posar a caminar no coixejava pas més que l’Àngela. A la segona li van posar Bernadeta. I la Margarida va exclamar, «És filla del seu pare», perquè la criatura només plorava. Havia nascut sense pestanyes, i les dones havien pensat que ja ho tenen, algunes criatures, que neixen sense pestanyes, i més tard els creixen, però a la Bernadeta no li van créixer mai. I els ulls se li omplien de pols, de sorra, de pèls, de borrissols, de mosquetes i porqueries, i li coïen, i li picaven, i la nena tot el dia bramava, xisclava i vociferava, vermella i afònica, amb els ulls carregats de lleganyes dures com crostons de pa. La Margarida l’abastava i remugava el que havia sentit dir a la Joana, «Déu i la Verge Maria, i mossèn sant Pere i mossèn sant Joan per son camí van, quan encontraren un llop galant. Digues, llop galant, on vas? A menjar-me’n la carn i beure’m la sang d’aquest infant!». Però des de l’escó, escopint bavalles, la Joana feia que no i grinyolava, «Farigola!, farigola!, doneu-li farigola!». I quan la van entendre, després d’haver-ho dit trenta vegades, la Margarida va murmurar, «Altra volta farigola?», com una broma macabra.

Primer va semblar que, de tanta infusió com li van arribar a abocar dins els ulls, la Bernadeta callava. Però després la mirada se li va fer groga, i esbatanava les parpelles pelades de sargantana. Mirava el buit i xisclava igual o més que abans. Esfereïda. Alienada. Com una nena tocada de l’ala. Quan va començar a articular paraules, només cridava, «Pare, pare!». I de seguida van venir les preguntes insuportables. «Per què li tallen les orelles?», demanava. «Per què no té forat allà darrere, el nen que no té forat allà darrere?» «Per què enverinen la burra?» «Quina burra?!», l’Àngela s’enervava. «La burra que han deixat allà, amb la boca oberta i els ulls oberts, i al principi els llops ni la tocaven, però al final tenien gana i se l’han menjada, i llavors els ossos els ballaven, i escopien saliva blanca que degotava, i la pell, sota el pèl, era blava. Després s’han mort. Tots els llops. Escampats. I després s’han mort totes les altres bèsties. Les que també havien tastat la burra, i les que s’havien cruspit qualsevol animal que hagués tastat la burra.» L’Àngela li amollava, «Somies» i «Calla», però després encara li parlava d’una dona sense cara. Demanava si estava viva o si estava morta quan els llops se li menjaven el nas i la boca, i l’Àngela cridava, «T’ho inventes, prou!». Però la Bernadeta continuava, insofrible, dient que hi havia un home que tenia cagarrines, que s’ajupia en un tros de bosc amb el cul enlaire, amb tanta pressa i tanta mala sort, que deixava anar la tifarada sobre un niu d’escurçons. No va ser fins a l’enèsima vegada que ho explicava que va afegir que l’home de la tifarada caçava llops, i que quan era un infant les feres se li havien menjat tots els germans i el dit petit del peu esquerre. Aleshores la Margarida havia aixecat la Bernadeta de terra i l’havia sotraguejat. Li demanava enfollida si els escurçons picaven al senyor que no tenia dit petit del peu esquerre, i la molt insolent responia que sí, però cada vegada que provava de dir-li on l’havien mossegat, queia presa d’un atac de riure. Només deixava de desllorigar-se si en Martí el Tendre entrava a la cuina. Llavors, aturava la riallada a mitges i xisclava, «No vull que us matin, pare, no vull que us matin!, no vull que vinguin les guilles a menjar-vos».

La Sheila va aixecar el cap dels lligalls de paper que tenia sobre la taula i va demanar al seu germà si sabia què era la troposfera. En Nico no va respondre, i la nena va repetir que si sabia què era la troposfera. El nen va contestar que no, i la Sheila va dir que ella sí que ho sabia, i llavors va demanar, saps què és l’estratosfera? I en Nico va respondre que no. I la Sheila va dir que ella sí que ho sabia, i la mesosfera i la ionosfera?, i en Nico va dir que abans ell també ho sabia, però que se n’havia oblidat. I llavors la Sheila va demanar si sabia què era l’exosfera i ell li va dir que no, pesada, i la nena va contestar que ella tampoc ho sabia, i que per això l’hi preguntava. Es va posar a ploure. Les gotes van caure primer molt separades les unes de les altres. Feixugues. Una sobre aquesta fulla, i la fulla es balancejava. Una sobre aquesta teula. I la teula repicava. Després van caure més seguides. Dins de la casa se sentia el rebombori acollidor de l’aigua. Les dones es van vestir, es van pentinar amb les mans i després es van asseure al volt de la taula. L’Elisabet i la Blanca, a l’escó llarg, amb la Sheila. La Joana, al seu racó, davant d’en Nico. La Dolça en una cadira al costat de l’Àngela. Ho tenien tot a punt, i només els quedava esperar-se. Però l’Àngela va rebufar perquè feia tot el dia que s’esperaven.

Encara que en Martí el Coix fos el gran, la Bernadeta sempre el feia plorar. Perquè era una mocosa mentidera i recargolada, rancorosa i envejosa del seu germà. L’Àngela la tustava, però així i tot li explicava unes històries terribles. I en Martí el Coix, que era una criatura de cap rodó, ulls foscos, orelles vermelles i dents separades, l’escoltava bonifaci i atent, com el seu pare quan era un nen i parava esment a en Bartomeu i l’Esteve. La Bernadeta li deia que hi havia una vegada un home i dos nois que entraven a un mas i mataven l’amo, la mestressa, la filla, el mosso i la minyona, amb ganivets que els clavaven a les mans, al pit i al ventre. I quan la justícia els atrapava, els penjaven amb una corda al voltant del coll. Però no s’acabava aquí, el conte. Després tallaven els penjats a trossos. Els separaven els caps i les cames i els braços, i els posaven dalt dels arbres, barrejats, dins de gàbies de ferro forjat. I llavors venien corbs, garses, pardals, mosques, vespes i borinots, i els buidaven els ulls i se’ls menjaven la carn fins que se’n veien les calaveres. Encara que l’Àngela l’estossinés, en tenia per donar i per vendre, d’històries d’homes a qui penjaven o a qui fuetejaven enmig de places, i després els arrencaven les orelles i la carn dels lloms amb tenalles, i per últim els esbocinaven. De relats de dones que cridaven i es regiraven mentre les forçaven. De faules escabroses i detallades de llops que menjaven nens que notaven totes les queixalades. I com si no en tingués prou de tenir el seu germà sempre esporuguit i arraconat, després li deia, «Et mataran». En Martí el Coix la mirava amb uns ullets sensibles i desolats. «Et faran un forat aquí, i aquí, i et sortirà molta sang.» Li assenyalava el cap i el pit, i quan la pobra criatura, entre llàgrimes, li demanava, «I a tu, com et mataran?», la Bernadeta li responia somrient, «A mi no em mataran. Jo em moriré quan sigui velleta, dins del meu llit, somiant».

Per això li va demanar, «On són?». En Martí el Tendre, en Guilla i en Martí el Coix havien anat a fer llenya i no havien tornat. I quan l’Àngela va veure la cara traïdora i inflada de la Bernadeta, amb els ulls botits de tant somicar d’amagat, li va preguntar, «Què saps?». Ja era una dona, però era igual de recargolada i carregosa, envejosa i rancorosa que quan era una nena, i primer no l’hi volia explicar. L’Àngela l’hi va exigir, «Vull que m’ho diguis». Però la Bernadeta només gemegava, «Mare, mare, no, si us plau...», fins que la seva mare li va cargolar els braços tan fort que la Bernadeta va dir que son pare, son germà i son tiet partien llenya quan havien trobat dos homes al bosc. «Un era vell i l’altre era jove. Tenien les mirades aterrides i les expressions desencaixades. Semblaven morts de por.» Va explicar que feia dies que aquells dos estranys corrien bosc a través, muntanya amunt. «Quan els van descobrir, el jove es va agenollar. Aixecava les mans i suplicava.» La Bernadeta s’entaforava el davantal de l’Àngela a la boca, i l’Àngela l’hi treia a estrebades, com si li arrenqués les paraules. Va mussitar que veia com aquells dos estranys havien fugit, entre cases, carrers buits i esglésies, perquè un grup d’homes amb boines vermelles havien entrat a la seva ciutat i els perseguien. Va mormolar que els que s’escapaven en desbandada no semblaven soldats, sinó homes senzills, desarmats, porucs, que de seguida que es van veure entre boscos, i van trobar el primer mas on els van donar tres botes de vi i un cistell de pomes, es van asseure i van descansar. Però un d’ells es va aixecar de sobte, i altra vegada corrien, amb les boques obertes en crits d’espant i de dolor perquè els homes de les boines vermelles els havien trobat. La Bernadeta va dir que alguns no van tenir esma ni d’alçar-se, i es van deixar matar asseguts. Els que van poder van cercar refugi saltant marges, a redós de les roques, travessant feixes i endinsant-se en la boscúria. I aquells dos homes, el vell i el jove, es van amagar en una torrentera fonda, i quan es va fer de nit, i els va embolcallar una boira espessa, van continuar caminant. A les fosques, amb les robes molles i enganxant-se als arços, van trobar un viarany que els va ficar espessor endintre, i en algun moment del matí van seure, perquè el vell estava molt cansat. I així va ser com van trobar-se’ls els homes del mas Clavell. El jove, que s’havia deixat caure de genolls a terra, quan es va adonar que els Martins i en Guilla no eren els homes de les boines vermelles els va implorar que els ajudessin. L’Àngela escoltava la Bernadeta i provava d’imaginar amb detall les coses que li deia. Com en Guilla i els dos Martins s’havien disposat a guiar-los. Com el vell aixecava els braços al cel i amb treballs s’aguantava dret. Els dos Martins l’assistien. Però la Bernadeta no volia continuar. L’Àngela l’hauria escanyada. Va haver de colpejar-la fins que va dir, «Quan els homes de les boines vermelles els van trobar, encara que el pare hi va enraonar, no el van escoltar. El pare feia que no amb les mans, però igualment els van prendre». L’Àngela sentia un xiulet. Era dèbil però agut. Pessigava la Bernadeta, i ella xiuxiuejava, «Els van lligar de dos en dos. El jove a l’esquena d’en Martí. El pare amb el tiet Guilla. Al vell, que ja no podia caminar, el van estirar a terra i li van esclafar el cap amb una pedra. I se’ls van endur fins a trobar més homes amb boines i més presoners suplicants». El xiulet sortia del pit de l’Àngela quan respirava. «Els van posar en renglera. I un home com un ocell, tot vestit de negre, se’ls va acostar i els va fer agenollar. En Martí va creure. El jove va treure unes monedes i les va donar a l’ocell negre. El tiet Guilla va tancar els ulls. El pare, amb les mans lligades, feia que no amb el cap. Però van començar a disparar. Primer contra una parella d’homes que ploraven. Després al pare i al tiet.» El xiulet dins del pit de l’Àngela sonava més fort cada vegada. «Van caure a terra, l’un damunt de l’altre, amb les cares blanques, les boques obertes i la sang que se’ls barrejava.» L’Àngela no plorava perquè no sabia plorar. Xiulava. I el xiulet només es trencava quan exigia, «Què més?!». «Després van disparar a en Martí, lligat a l’esquena del jove, i van caure. En Martí a sota. Però en Martí no es va morir. Es va quedar molt quiet, a terra, moll de sang, fins que van passar a revisar, i quan unes botes van ser a la vora, el cos de l’home jove a qui en Martí estava lligat va fer un espasme. I llavors els van tornar a disparar. Al cap i al pit.» L’Àngela es va tocar el cap i el pit. «Aquí, i aquí», com la Bernadeta li deia que el matarien quan eren petits. I va demanar, «Què més?!». La Bernadeta somicava. «Què més?!» «Després van despullar-los i els van apilar.» «Què més?!» L’Àngela no notava les punxades. «Què més?!» I les volia notar. «Què més?!» Volia experimentar el turment, les fiblades, el mal que havia de fer per força que t’haguessin matat massa coses. «Què més?!» Volia sentir la ferida esparracada, supurant. El ganivet a dins, donant voltes. Els dits de la Bernadeta dins, donant voltes. Volia que se li obrís la boca com una ganyota, que se li arremanguessin els llavis i li sortissin les genives roges. «Després van venir les guilles.» «Què més?!» Que la llengua se li arraulís al fons de la gola, els ulls li caiguessin enrere, i les mans se li cargolessin com falgueres, i que en Martí les hagués d’obrir. I poder-li dir, ja ho entenc, ja ho entenc, Martí.

La Sheila ja no escrivia, ara dibuixava. Esbossava noies amb els ulls i els pits grossos i el nas petit, i nois d’espatlles amples amb els cabells davant la cara. En Nico encara jugava. La Joana es va mirar la cuina morada, i les cares respectables i avorrides que la poblaven, i va pensar que la penombra del vespre i la quietud de l’espera feien que els ànims i l’esperit de la festa decaiguessin. I perquè el temps passés una mica més de pressa, va dir:

–Vet aquí que una vegada hi havia un home vell, molt vell, i pobre, que tenia només un ruc i tres fills ganduls, i que un dia es va ficar al llit i ja no en va sortir. L’home va pensar, jo ja soc vell, qualsevol dia tancaré els ulls i no els obriré més, i haig de veure què fer amb el ruc. Va cridar els seus fills vora el llit i els va dir, «Fills meus, soc vell i qualsevol dia em moriré. Aneu pel món i d’aquí a un any torneu, i a aquell de vosaltres que hagi fet l’acte de mandra més gran, li deixaré el ruc després de mort».

Les dues mosques llamineres es passejaven vora el got de suc de la Sheila. La nena les va espantar. La Joana va continuar:

–El germà gran i el germà mitjà se’n van anar pel món, però el petit no. Quan va fer l’any, els dos germans van tornar a casa, van atansar-se al llit on el seu pare es morfonia, i el gran va dir, «Pare, el ruc és meu». El pare malalt va preguntar, «Què has fet? Digues!». «Era estiu», va contar el germà gran, «nedava a la gorga d’un riu, quan de sobte em vingué tanta mandra que no podia moure ni braç ni cama. M’ofegava, però per peresa no vaig sortir. Sort d’una gent que em varen veure i em tragueren de l’aigua ja mig mort». Però el segon germà va exclamar, «Pare, el ruc és meu. Soc més mandrós que l’hereu». «Explica’t», va dir el vell. «Era hivern, feia una nit gelada, i era vora la llar d’una casa on havia arribat aquell vespre. Del foc en va saltar una brasa i em va caure al peu, però jo per peresa, i de tan bé com m’hi estava, no me la vaig espolsar. Me’n van venir ganes, de treure-la, pel dolor viu que feia, però la mandra era més forta. Fins que la gent de la casa, sentint l’olor de carn socarrimada, me la varen llevar.» El germà petit no deia res. «I tu, fill meu, què has fet?», va preguntar el pare. El noi va fer un badall i va dir, «Ni resposta us donaré, pare meu, que tinc mandra d’enraonar». Va fer un segon badall, més gros encara, i el ruc va ser seu. I al cap de pocs dies, el pare es va morir, i per mandra, varen deixar-lo sense enterrar.

La Joana va esclatar en una riallada torta, i les dones s’hi van unir. Picaven de mans i peus i victorejaven. Els nens i les mosques no es van immutar. La Dolça es va enfilar a la cadira i xiulava amb els dits dins de la boca. El Mal Caçador li havia ensenyat a xiular. Tenia un xiulet per a cada cosa, i els seus gossos sabien què volia dir cada xiulet. Li mostrava a la Dolça com havia de posar els llavis, «Com un petó», i després com s’havia de ficar els dits dins de la boca, «Així, molt bé». I de sobte feia, «He caçat la llebre!», i se la carregava a les espatlles com si fos un trofeu. El Mal Caçador era un homenot de bon veure. Robust, amb l’esquena, el coll i el pit gruixuts, i els bigotis i els cabells vermells. Tenia uns ulls petits i clars que se li amagaven sota les celles com dins de dues coves, el cul com una poma i la mandíbula com un calaix ben encaixat. La Dolça li deia el Mal Caçador perquè, en comptes de caçar, s’ajeia amb ella damunt d’una estora calenta de lloms, caps, morros i cues contentes. Llavors la Dolça li acariciava el bigoti, perquè al Mal Caçador li agradava que li fessin moixaines al bigoti, i ell li explicava que els clapits són els crits aguts que fan els gossos quan descobreixen la presa. Li ensenyava a xiular, i els gossos aixecaven les orelles.

Enmig de la gatzara de les dones, la Rosa va entrar a la cuina. Va exclamar, no us hi veieu!, i va encendre un llum, que va pampalluguejar agressiu. La Dolça va baixar de la cadira, com si l’haguessin atrapat a mitja malifeta. La Rosa va tocar el cap de la Sheila i la galta d’en Nico, i va dir, prou de jugar. Però en Nico no va fer cas. La seva mare va posar una tassa dins de l’urna, i va dir que la Bernadeta tenia la boca seca, i no volia sopar, però volia galetes i una camamilla per fer-les baixar. La Sheila va continuar dibuixant. La tassa donava voltes. I les dues mosques es van posar sobre el marbre, davant la Rosa, que les va veure, i es va ajupir, sigil·losa. De sota la pica va abastar una paleta. Es va alçar i va apuntar amb compte. Va agafar embranzida, va colpejar i les va matar. Els nens van aixecar el cap un moment com si el cop els hagués destorbat. Aleshores es va sentir un so escandalós i estrident, d’ous covarots, però sense ous i sense foc, i la Rosa va treure el seu mirallet i va fer exclamacions alegres. El rebombori es va aturar. Dins del mirallet hi havia un follet, i la Rosa el va moure arreu, per col·locar-lo davant dels nens. S’assemblava a la Rosa, aquell follet, tenia les celles primes, dibuixades, i les parpelles pintades. Però era menut, i duia una diadema i una bata rosa. Casa seva era petita. De follet. Que cabia sencera allí dins. Els nens el van saludar, la campaneta de l’urna va sonar i la Rosa va agafar la tassa i va sortir de la cuina per tornar a dalt.

Quan la Margarida la va sentir, xerrotejant i pujant les escales, va esbufegar i va girar els ulls en blanc. I quan la Rosa va entrar a l’habitació amb la infusió de camamilla de la Bernadeta, la Margarida es va regirar a la cadira, indignada, perquè no entenia de cap manera que aquella dona forastera i empipadora no tingués una casa que fos seva, i hagués de ficar-se a casa els altres. Ni que no tingués una mare o una àvia o una germana pròpies. O qualsevol parenta. Que per força havia de tenir una mare. Com tothom. Que vulgui o no vulgui, té una mare. O una germana. Carai. Qualsevol cosa! La Rosa va fer una carícia a les mans de la vella, i li va ensenyar el follet de dins del seu mirallet, encara que a la Bernadeta tant li feia. Les ungles de la Rosa eren desmesuradament llargues i liles, i a la Margarida la va esgarrifar que la Bernadeta es deixés tocar amb aquelles urpes. I no només que es deixés tocar, sinó que fins li agradés la carícia. Però després va pensar que ningú l’estimava, a la Bernadeta. Que l’Àngela no l’amoixava quan era una nena. I per això a la vella li plaïen els amanyacs infectes. Però encara que en mirar la Bernadeta la Rosa només percebés una velleta desvalguda estirada en un llit, no hi ha cap velleta que sigui desvalguda. Espereu i veureu, innocents de vosaltres! Espereu que la Bernadeta es mori. I veureu on va. La molt endimoniada, l’ovella esgarriada que va ficar el lleó rugent dins de casa com qui fa passar la pesta, les infeccions i les malediccions, amb comitiva, amb una benvinguda, amb palmes i branques de llorer. Perquè prou que ho sabia, la Margarida, on aniria la vella quan es morís. Que l’haurien de lligar. Seguiria la fetor com un rastre. Bruta, pecadora i corredissa com era. Es ficaria dins la nit com una gossa que va alta, amb mitjons i camisa de dormir, i buscaria el dimoni entre els arbres!

La Rosa va sortir a la sala i es va asseure a la taula. Va demanar al follet, què tal la feina, i el follet va dir que bé, i va fer preguntes. La Rosa responia i deia noms, deia Bernadeta i David, deia Marta, Sheila i Nico. I de cop va riure, perquè el follet dins del mirallet feia xerinola. La Rosa es tapava la boca amb les mans i es posava els dits sobre les galtes. I enmig de la cridòria, la Sheila i en Nico van pujar les escales i van interrompre la seva mare dient que tenien gana. Van demanar, quan marxarem, mama? I de sentir aquelles veus, en la foscor de mitja escala, que buscaven la seva mare, a la Margarida la va recórrer una esgarrifança. La Rosa els va respondre que se n’anirien quan tornés la Marta. Que estava parlant amb la tieta Carme. Que dins la bossa tenien el sopar a punt en un tàper, i que se’l podien escalfar al microones. Volguessin dir el que volguessin dir aquelles paraules.

La Margarida els deia «fills meus», als seus nens, però en Bartomeu i l’Esteve ja no la buscaven, ja no la demanaven, i ja no li deien «mare». La miraven amb desdeny, perquè mentre la Margarida havia estat tancada a la presó del Veguer, ells s’havien fet grans i esquerps, com els gats, que creixen i s’obliden de qui és la seva mare. I quan se’n van anar, per sempre, de nit, com qui s’escapa, no li van dir ni adeu. I llavors la Margarida ho va entendre. Amb el cor com un pinyol. El llit dels seus fills era buit i les mantes eren fredes, i la Margarida ho va comprendre. Sabia que, per culpa del pacte que la Joana havia fet i desfet amb el diable, a ella li mancava un quart de cor i a la Blanca li faltava la llengua. Que aquella seva germana tota groga que es deia Esperança havia nascut sense fetge. A l’hereu li havia mancat el forat del cul. A l’Esteve, una orella, a en Guilla, el nom, a l’Àngela, el mal, a en Martí el Coix, mig pam de cama, i a la Bernadeta, les pestanyes, i més endavant entendria que a la Dolça li mancava la cua de cabra, la Marta no tenia memòria, i l’Alexandra, ves a saber què li faltava a l’Alexandra!, de tot, paciència, esperit de sacrifici, sang a les venes, empenta, respecte... Però quan els seus fills se’n van anar, la Margarida va capir que el que li faltava a en Bartomeu, el que li havia faltat sempre al seu primogènit, la mancança que ella li buscava i buscava quan era un infant i no trobava, perquè estava amagada, era l’amor que un fill hauria de sentir per la seva mare.

A partir d’aquell moment, tot el que la Margarida va esperar va ser morir-se. Però, ai las!, pobra desgraciada, li van passar tots davant. Com en una cursa. En desbandada. L’Elisabet la primera. Que es va morir pixant sang i fent llengotes i elis-elis amb les mans. Més tard els Martins i en Guilla, que no s’haurien d’haver allunyat del mas. Des que eren nens que la Margarida els ho repetia, i tot i així es van deixar matar tan lluny de casa que un cop morts no van saber tornar. Després l’Àngela, com un tros de pernil salat, seca i eixarreïda per dintre de no saber plorar. En aquell punt, la Margarida es va adonar que el mas tornava a ser d’ella, de la Joana i de la Blanca. Sense intruses. Com abans. A la Bernadeta ni la comptava, perquè aquella endimoniada, que es recordava del que no era seu per recordar, vivia amagada com una aranya. I per un moment la Margarida ho va celebrar. Que a casa tornessin a ser ella, la Joana i la Blanca. I hauria pogut ser bonic, viure les tres juntes altra vegada, com una mare i dues germanes, si la Joana i la Blanca se n’haguessin alegrat. Però no se’n van alegrar. I no només no se’n van alegrar, sinó que van dir, campi qui pugui, adeu-siau! La Blanca es va ennuegar amb un nap. El cap li va caure dins la sopa, i la Margarida li va haver de treure la cara de dins el plat. La Joana es va morir d’una riallada. La testa plena de bajanades, rondalles i acudits li penjava cap a un costat. La Margarida la va trobar asseguda a l’escó amb el coll doblegat, la boca entreoberta i els ulls enriolats. I la pobra dona es va quedar sola, i s’agenollava als vespres, suplicant. Tancava els ulls i les veia, les portes del Cel com s’obrien al seu pas. Els àngels com cantaven. Amb les boques roses i molsudes, les galtes de vellut, els ulls molls de joia, les corones d’or i les túniques de seda, descalços i tocant llaüts. I entremig dels àngels hi havia Nostre Senyor, que li agafava el rostre i la besava, «Benvinguda a la Glòria», li murmurava. El mateix que li havia dit a en Francesc, quan el va rebre. Quan el va treure d’aquella plaça infame i el va aixoplugar entre els seus braços de pare. «Benvingut a la Glòria», li havia dit a cau d’orella, i li havia agafat les mans robustes i aspres per omplir-les de petons. Perquè Nostre Senyor havia besat els dits gruixuts, els palmells, els dorsos, els canells d’en Francesc. Després se l’havia mirat, i li havia fet un petó al front, dos petons a les galtes netes, més petons entre les celles, al nas, a la nou del coll, al sot al mig de la barbeta, als llavis. Les boques del Senyor i d’en Francesc s’havien obert sucoses, i s’havien ajuntat. Les llengües havien xocat, com en una batalla, fent tombarelles entortolligades, les mans es buscaven, es palpaven, engrapaven. I els gemecs greus de plaer havien desvetllat la Margarida, que s’havia despertat de sobte. Entre fogots. Esverada. Suada. Era negra nit. Però la remor del somni continuava. Els cops i els grunyits. La dona primer havia pensat que eren ratolins. Però, enmig dels esbufecs, havia distingit xiuxiuejos. I s’havia incorporat perquè va creure que se’ls havien ficat dins de casa. Lladres! Facinerosos! Després de centúries d’estar amagades, les havien trobades. Les parets respiraven, humides, rítmiques, planyívoles, a mig camí de la queixa i d’una altra cosa. A punt de menjar-se’t, com una boca. Els laments creixien, s’ofegaven. Es convertien en esgarips. I el cor petit, bategant, compacte, esporuguit i alhora encuriosit de la Margarida havia empès una porta, com una parpella. I aleshores, que Déu ens empari, l’havia vist. La visió terrible. L’abraçada immunda. Pèrfida. Les natges nues. La pell blanca i el pèl negre. La Bernadeta. I la taca tenebrosa darrere de la Bernadeta, que era el coll gruixut i la gepa i l’esquena. El toro. La cua, les banyes. El dimoni dins la casa! Les boques obertes. La suor feta perles. La pudenda i els pits. Els panteixos. Els gemecs. Les envestides. L’una rere l’altra, l’una rere l’altra. Dins dels ulls de la Margarida només hi cabien el toro i la dona i les natges i els ventres. I dins del nas només hi cabia la pudor infecta de sexe, de cabra, de peus, de cul, d’aigua estancada, de parts baixes. Bleixava. Tants segles d’amagar-se, tants anys d’ocultar-se!, els ossos corcats, d’una vida que comptava per una quinzena de vides humanes!, de tan solitària, carregosa i llarga, dedicada a guardar aquell mas, i tot plegat, per què? Perquè aquella deïcida fiqués el mateix dimoni dins de casa. La Margarida havia intentat tornar a la seva habitació agafant-se a les parets, que s’apartaven. Però havia caigut de genolls. Tremolava. Tenia les mans entrelligades. Les ungles primer roses, després blanques. Era l’hora. L’havien matada. Era tan lleig el que havia vist, que l’havien matada. I encara havia tingut temps de pensar, al·leluia! Però no de cavil·lar que, quan algú té una mala mort, una mort horrible, una mort nefanda, tan dolenta que Déu no té el valor de mirar, aleshores, aquest algú es queda enrere i es passeja per aquest món com un condemnat. Com una ànima en pena. Desemparada. Negligida, abandonada, encantada i castigada. Adeu-siau!, esbufegava, entregada i deixatada. Anhelosa i inflamada. Desitjosa d’arribar a l’altra banda. Esperant la corrua d’àngels.

NIT

Ahir es va morir la besàvia l’àvia també s’ha de morir

la mort de la mare es prepara i tu, more’t pels teus fills!

PAU RIBA,
«Ja s’ha mort la besàvia»

La pudor era orgànica. Viva. Rasposa. Densa. Punxeguda. Bategava i suquejava, obstinada, inflada per la foscor i la humitat. Les dones a la cuina estaven inquietes. Excitades. Es removien nervioses, i donaven copets impacients a qualsevol cosa. Als nens se’ls encomanava. Mentre sopaven feien ritmes amb els peus contra les potes de la taula. La Rosa també estava intranquil·la. Voltava pel pis de dalt, i van sentir-la com baixava, com obria l’armariet encastat de l’entrada, en treia un pot, i l’agitava. Després el va apuntar endavant amb el braç estirat, i del pot en va sortir un airet carregat i olorós que feia ffssst, ffssst. El va escampar per l’entrada. Va tornar a pujar, i disparava el vent floral a la sala. Llavors va arribar el so d’un carro sense cavalls, i la Sheila va exclamar, ja era hora! La nena va sortir de la cuina d’un salt i es va posar les mans a la cintura. Quan la porta principal es va obrir, la criatura va dir, no hi ha cap cabrit! La Marta es va espolsar les sabates abans d’entrar. Va arronsar les espatlles. Va respondre que bé hi era, aquell matí. I que les cabres s’escaparien per un forat així. Va ajuntar dos dits. Es va treure la jaqueta molla i va afegir que si l’endemà el trobava, l’hi regalava. Que ja en tenia prou, de cabres i cabrits, que la Bernadeta era vella i ja no se’n cuidava. Però la Rosa, que baixava les escales i ho va sentir, va protestar que només li faltaria una cabra! Va demanar, tu sents pudor, Marta? La Sheila va dir, jo sí. La Rosa va afegir que havia tirat ambientador, però que no estava segura de si havia millorat gaire. Després va comentar que la Bernadeta ja dormia, i que no havia volgut sopar, només menjar galetes, i la Marta va dir, gràcies, Rosa.

Però a l’habitació de dalt la Bernadeta no dormia. Ho feia veure. S’havia despertat a mitja tarda, quan havien arribat la Rosa i els nens, i ja no s’havia pogut tornar a adormir. Tancava els ulls llargues estones perquè la son vingués a buscar-la, però s’havia desvetllat i no hi havia manera de tornar a submergir-se en aquell pou. Sentia les veus distants i embromades de la Rosa i la Marta a l’entrada. Reien. La Rosa deia, Déu-n’hi-do, quanta casa, Marta! I assegurava que no sabria pas què fer-ne, ella, d’aquell llamp de mas, amb tots els seus racons, i tots els seus sorolls, i tots els seus silencis, i afegia que avui amb el rebombori de la pluja gairebé els sentia, els xiu-xius i les rialles, els cops i les passes. La Marta reia, i la Sheila va preguntar, mama, fantasmes? Si ho podia evitar, la Bernadeta no tenia contacte amb ningú que no fos la Marta, l’Alexandra, la doctora, que la visitava al mas perquè ella es negava a sortir-ne, i la Rosa i la canalla. La Marta i l’Alexandra eren neta i besneta. La doctora era reservada. I la Rosa era afable, i de fet, gairebé mai duia els nens quan treballava al mas Clavell fent-li companyia mentre la Marta era a la feina. Es va sentir soroll de claus i la veu de la Rosa que exclamava, som-hi, som-hi!, perquè la Sheila i en Nico s’abriguessin. Els va manar, digueu adeu, i els nens van dir adeu, i van sortir de la casa. La Bernadeta estava preparada. Es notava el cos exhaust, el cor tranquil, l’esperit prim. Tenia els ulls closos, la mandíbula fluixa, la llengua tova dins la boca. Alenava, recol·locava el cap sobre el coixí, feia petar la boca i es posava les mans al pit. S’havia d’adormir. Sospirava. Ho havia vist des que era una nena, que es moria dormint, dins del seu llit. A estones li semblava que ja ho tenia. Que ja hi era. Que un sopor dolç l’embolcallava, que els llavis se li desenganxaven, els ossos se li enfonsaven a la carn, la consciència l’acomiadava en un camí fosc, i que ja somiava, ja somiava. Però llavors tot de mans l’aferraven i li sostenien el cap enlaire. La Bernadeta era una nena i es removia, però no podia alliberar-se’n. El cel punxava. Volia cloure les parpelles, però no podia tancar-les, perquè els dits les hi obrien i aguantaven. Provava de regirar-se, però la subjectaven més fort encara, i li abocaven aigua tèbia i daurada als ulls adolorits, com un ensurt que desfeia les cares. Només llavors la deixaven. I la Bernadeta parpellejava. Endevinava que alguna cosa havia canviat, i s’adonava que la coïssor ja no picava. Que el rau-rau descansava. Tenia les galtes humides. Els ulls frescos, assossegats, com dos bassals després d’un temporal. Fins que s’assecaven. I la coentor tornava. Més rabiüda. Més enfadada. Les mans li obrien les parpelles i altra vegada la Bernadeta plorava llàgrimes de coure fins que el dolor minvava. Es quedava parada. Amb els ulls esbatanats. Quieta. A vegades obrint-los i tancant-los, perquè ja no li feien mal. Però aleshores, quan les mans l’abandonaven, els veia. El primer va ser un home amb un orifici negre a cada costat del cap, allà on hi hauria d’haver les orelles, que gemegava perquè li arrencaven la carn dels lloms a tenallades. La Bernadeta cloïa les parpelles, però l’home encara hi era. Somicava, i els de casa li abocaven més aigua de farigola als ulls com si els hi ofeguessin. Després va entrellucar un nen inflat i morat que no tenia forat allà al darrere. L’infant bramava i bramava, i la Bernadeta se’l mirava espantada, fins que ja no bramava més, perquè estava mort i l’enterraven. Les mans l’estrenyien. Com més ploriquejava, més infusió li donaven. I la coïssor no va tornar, però com més poalades d’aigua de farigola l’hi propinaven, més xargalls i reguerols, escletxes i esvorancs se li feien rere els ulls i més coses veia. Albirava llops pertot. Llops que menjaven nens. Llops que vomitaven amb les boques escumoses i la cua entre les cames. Discernia un home amb cara de gos i cabells de palla a qui penjaven a la forca dalt d’un puig. I després més homes penjats en tota mena de places, i més homes esquarterats. Contemplava com tres individus entraven en un mas i en mataven els amos, la nena, el mosso i la minyona a ganivetades. La seva mare cridava, «T’ho inventes!» i «Calla!». Però la criatura no callava, perquè llavors veia una pila de cossos nus i bruts, com cucs, sota els arbres, que tenien les boques obertes i les galtes blanques. I entremig de les cares desencaixades, hi havia la del seu tiet i la del seu pare. Si rebuscava més, també trobava el rostre del seu germà. I la Bernadeta plorava, però plorava de ràbia i no de pena. Perquè a en Martí el Coix tots els volien i a ella tots li giraven l’esquena. El seu pare exclamava, «Qui vols que em mati, si estem amagats?!», però si la Bernadeta el tocava, en Martí el Tendre apartava les mans.

Fins el dia que va veure el toro. Que va ser la primera cosa bonica que la Bernadeta va apercebre. Majestuós. Reposat i boví. Tan bell com la cosa més bella. Protector i negre. Després va entrellucar la gateta. Una gata de tres colors. Manyaga. Flonja. Amb la llengua rosa. Més tard va distingir la cabreta, i la Bernadeta ja no va plorar més, perquè la cabra era divertida. Llesta. Bona. Serena. A vegades era una cabra blanca, a vegades era un boc negre. I anava a fer-li companyia perquè no es mirés el nadó groc ni la dona a qui les feres havien devorat la cara i les mans. A mesura que creixia, en va aprendre. A cercar el toro. A consolar-se amb la gateta. I quan veia com el cap de la Blanca queia dins la sopa, o com aquells soldats cremaven la casa, o com la Joana s’aireferia, un embalum amb els ulls en blanc i la llengua fora, la Bernadeta, que ja era una noieta, buscava frenètica l’home calb, de celles magnífiques, peus de gall i pits de dona. Quan la Margarida li manava, «Fuig!» i «Ni em miris! Que si la mort d’una no pot ser d’una i prou, ja em diràs què queda que sigui només d’una mateixa!», la Bernadeta creia, apartava la vista, i en comptes de guaitar la Margarida, amb els ulls com dues carbasses, morta a terra, cercava la cabreta. I si encara que ja fos una dona feta i dreta l’assetjaven aquells malfactors que mataven tota la gent d’un mas a ganivetades, o els homes penjats i els esquarterats, guaitava el toro. I no veia com els apunyalaven, ni com els tallaven a trossos, ni havia d’observar el nen inflat d’excrements, ni l’home de la tifarada i els escurçons, ni els llops blaus que vomitaven, perquè el toro era gros com una abraçada, i als ulls no li cabia res més. Fins i tot quan la seva mare li havia exigit, «On són?» i «Què saps?», la Bernadeta es va consolar mirant el toro, la gata, el boc, la cabra i l’home que tenia la boca lletja i bonica alhora. Primer callava, perquè sabia què passaria si contestava. Però l’Àngela havia insistit tant, «Vull que m’ho diguis», i «Què més? Què més? Què més?!», que la Bernadeta li havia explicat com havien matat el seu pare, el seu tiet i el seu germà, i la seva mare s’havia mort de la pena, eixarreïda com un tros de pernil salat.

La vella tancava els ulls obstinada, i buscava un pam de llit que encara fos fresc. Es tapava fins a la barbeta. Escoltava el so bressolant de la pluja, i respirava profundament. Però l’olor no l’ajudava. La flaire gruixuda que omplia la casa era massa bona, massa excitant, massa embriagadora i estimulant, massa plena de promeses. Se li ficava nas endintre, i la recorrien unes tremolors i unes escalfors tan intenses que a les seves vellúries semblaven impensables.

La Bernadeta havia estat tan sola sempre que la primera vegada que va sentir la pudor no s’ho va creure. La fortor gruixuda de bèstia, de toro, de cabra i de més coses encara venia del bosc i s’arrossegava per terra. I la Bernadeta es va agenollar, com qui resa. Va ensumar. I va seguir la ferum com un rastre. De quatre grapes. Esverada, amb els narius bategant i els genolls que li tremolaven, perquè endevinava a qui pertanyia aquella flaire. Va trobar una veta de fetidesa asfixiant i depurada. Punxava tant, que no s’hi veia. La va empaitar amb les mans al davant, a les palpentes. A empentes i rodolons. Com una dona cega. Primer va topar amb una paret de roca. Que era humida i freda. Després va trobar el forat amb els dits. Que era baix, de tres pams per quatre pams. Aiguaneix de la pestilència. Es va estirar de bocaterrosa i es va arrossegar endins, com una serp, o un llimac, o alguna cosa que tornés a néixer. Va reptar amb el ventre, amb les cuixes, amb els colzes. Perseguint aquella fetor molla i virulenta. La boca del cau era estreta i després es feia ampla i oval com una ametlla. La Bernadeta allargava el coll, per fer passar el nas al davant. Allargava les mans, per fer passar els dits al davant. Palpava el terra i les parets, i enmig de la negror va trobar una pota. Com un ensurt. Un unglot. I una altra pota. I un altre unglot. Els dits li brunzien. Va tocar un ventre pelut. Les mans li cremaven. Va grapejar un pit de pèl aspre, un crani escanyolit, un coll vinclat, unes orelles baixes, unes banyes curtes, uns ulls tancats. El morro, rodó, pudia a pixum i a cendra. L’animal dormia. La Bernadeta va dir, «On eres? On eres?». La veu li va sortir cridanera, «ON ERES?! ON ERES?!», i el dimoni es va despertar a la seva falda, a les fosques, sobresaltat, violentat i escridassat. No es veien. El boc, perquè llavors era un boc, lleig, pidolaire, neulit, grotesc, banyut i geperut del pes de tanta solitud, primer va obrir un morro sorprès, després un morro temptatiu. La Bernadeta va amorrar-li la boca. La llengua de la bèstia era salada, anisada, picant i terrosa. La dona li palpejava la pell peluda i la carn de sota. I de les carícies, el boc va créixer. El pit se li va engrandir, l’esquena se li va omplir i el coll se li va fer gruixut, com un arbre. La Bernadeta li tocava les banyes, que ara eren llargues i corbades, les orelles carnoses, el front ample, el morro moll, el coll venós. Ja no era un boc. Ara era un toro. Negre. Ufanós i immens. La Bernadeta, afamada, no se l’acabava. Li picotejava les carns dures, les corbes abundants, les robusteses i les protuberàncies, fins que el toro se li va escolar dins de l’abraçada, es va encongir entre els seus braços i es va fer primer petit, una gata que roncava, i després llargarut, un home escanyolit amb peus de gall, pits de dona i mans que contestaven.

A partir de llavors la Bernadeta s’entaforava en aquell cau cada dia i, dins del ventre obscur de la muntanya, s’aferrava a aquell cos canviant i inestable. Obria els ulls, i l’únic que veia eren foscors blaves. Liles, negres, morades. Que ballaven, fins que de sobte les tenebrors esclataven. Brillants, taronges, grogues, granes. Per un moment la llum esquinçava la negror. Després l’obscuritat se l’empassava. Primer els esclats, en acabat la fosca. I més fulgors, i encara més tenebres. Però en aquella foscúria no hi havia homes sense orelles, ni dones sense cara, ni nens inflats plens d’excrements, ni nadons grocs, ni escurçons, ni llops, ni penjats, ni esquarterats, ni dones forçades, ni apunyalats. Només foguerades. Només un cel sempre de nit. I de cop, esclafits. Fulgències. I estrelles. I després un temporal sense fi. Plovia i plovia, i va ploure tant, que de la pluja incansable se’n van fer els mars i els rius i els llacs. L’aigua era negra i avançava. Després s’enretirava. I el mar s’obria i de la ferida en sortia foc. Com sang. Els núvols s’esfilagarsaven i es distingia un sol, com una flor. Nova. Primer blanca. Més tard tan groga que matava. I es ponia brumint tan bon punt s’enlairava. La lluna era grossa i rosa com si poguessis tocar-la. Les estrelles s’encenien, i es desplomaven, amb cua, blaves. No hi havia cases, ni arbres, ni muntanyes. No hi havia un mas que es deia mas Clavell, perquè tot estava cobert d’aigua. Les estrelles s’hi precipitaven. En sortien fumerades. I l’aigua s’agitava, s’estripava, i les serralades esgarrapaven, enlaire, estrepitoses, per aixecar-se. Però les estrelles no deixaven mai de caure. I els núvols tornaven i llavors duien el fred, i amb el fred, el gel. El mar es glaçava, blanc. Es desglaçava, blau. I llavors venia la calor, que tot ho assecava. Després tornava el gel. I altre cop la calor. I més tard la molsa i els matolls i els arbres que sortien de l’aigua, i els insectes que volaven, i les flors, i els peixos que caminaven. Però el fred no es cansava mai, ni la calor, tampoc les nuvolades, ni la foscor, ni les granotes lletges, ni els gripaus malcarats, ni els porquets de sant Antoni, que eren grossos com cabres, ni els milpeus com serps, ni els llangardaixos com cavalls, ni les gallines monstruoses, amb dents en lloc de becs, i pells peludes i pells escamoses i pells plomades, que es mataven i es menjaven les unes a les altres.

Van picar a la porta. Toc, toc. La Marta, que era a baix, va dir, ja va. Va obrir. A l’altre costat hi havia la Sheila, que es protegia el cap de la pluja amb la jaqueta aixecada. Va dir que s’havia descuidat la motxilla, i la Bernadeta va sentir a través del forat de l’escala com la veu de la Marta exclamava, sembles jo, que m’ho deixo tot! Els trots de la criatura es van ficar a la cuina i en van sortir. La Sheila va dir un adeu fugaç, i la Marta va tancar la porta, però la Bernadeta, dalt l’habitació, va pensar que després que la Margarida es morís, el món s’havia fet petit, i havia resultat difícil, impossible, amagar-se. I ja no havien deixat de trucar a aquella porta. Els uns darrere els altres.

Toc, toc, picaven. La Bernadeta va obrir. Hi havia tres homes. Tres nois. Plovia i l’aire era humit i feia olor de fulles molles. Van dir, «Bona nit, senyora», i es van mirar atemorits la dona que aguantava la porta, amb els ulls grocs, de sargantana, sense pestanyes. La Bernadeta els sotjava. Un d’ells va explicar, «Ens ha anat molt just, senyora!». La Bernadeta no va respondre. Tenien les cares pàl·lides, ulleroses, les galtes enfonsades. Duien les espardenyes xopes, la roba aferrada als ossos. «Molt just que no ens hi enterren.» Es van presentar. L’aigua els esquitxava. El que parlava es feia dir Pernales, el seu cosí, Vampiro. Tenien els ulls i els cabells foscos. Al tercer, que abaixava el cap i era el que més es mullava, i que era ros i de pell rosada, li havien posat Cachorro. Com si juguessin. En Pernales, de veu xamosa i convincent, parlava: «Com morts en vida!», proferia. «Teníem una cova, que semblava un bon lloc, que feia l’efecte que aguantava, i que no feia falta apuntalar-la.» El cosí Vampiro, que tenia un to agre, cansat i trist, com l’altra cara d’una moneda, hi va ficar cullerada, «Jo vaig dir que s’havia d’apuntalar». Però en Pernales va continuar, «No vam apuntalar res, perquè hi havia pedres grosses a sobre. I semblava una bona cova. Ben amagada, primer estreta i després ampla, com una ametlla». La Bernadeta va gemegar, però amb el rebombori del temporal no van sentir el gemec, i en Pernales va afegir, «I aquesta tarda plovia, i hem dit, “Sortim!, que amb aquesta pluja no correrà ningú, i podrem caminar una mica de dia”, que un se n’oblida, de caminar de dia. I no havíem fet cent metres que jo li dic a aquest, “Portes la bota?” La bota de vi. I no la dúiem. I hem tornat a buscar-la. Però quan hem arribat, ens hem trobat la cova ensorrada. Feia just un moment que n’havíem sortit! Si haguéssim ronsejat una mica més, hauríem sigut enterrats en vida!». I llavors, en Pernales, com si l’hi haguessin demanat, va dir, «Als de la nostra lleva, ens va acompanyar a Barcelona un funcionari de l’ajuntament. I dels trenta-cinc o més que havíem de ser, només una dotzena hi vam anar, perquè els altres, o ja estaven guardats o eren al front, voluntaris. Després de la revisió i l’allistament ens van deixar tornar a casa, però quan vam sortir de la caserna era la una de la matinada i les pensions estaven tancades. I vam haver de dormir al ras, a la plaça de Catalunya, fins que va ser l’hora d’agafar el primer tren». La Bernadeta no l’escoltava, però en Pernales relatava que aquella nit, dormint de qualsevol manera, va ser quan va començar a pensar de no anar a la guerra, i d’emboscar-se. «Perquè tant si anava al front com si em passava al bando dels nacionals, havia de donar un disgust als pares. I llavors, el cosí», i va assenyalar l’home trist del seu costat, «em va dir que ell a lluitar no hi aniria, que s’amagaria». I el cosí Vampiro va afegir, taciturn, «Abans d’anar a la guerra, o sigui al matadero...». En Pernales va explicar, «Primer ens vam emboscar a prop de casa, i així ajudàvem. Fins que un dia gairebé ens atrapen. Vam baixar del tros de bosc on estàvem, per anar a esmorzar i a arreplegar teca, i érem tots al volt de la taula que mon germà petit treu el cap per la finestra i crida, “Venen els carrabiners!”. I en comptes de baixar per l’escala, que no hi havia temps, vam saltar per la finestra. Per sort la meva germana va veure la meva caçadora que s’havia quedat penjada a l’entrada, i la va posar dins d’una caldera on coïen cols per als porcs. Van escorcollar-ho tot, de cap a cap, però allà dins de la caldera no hi van mirar. I vinga a preguntar, que on eren el germà i el cosí, i els de casa responien que no ho sabien, que havíem partit a la guerra i no ens havien vist més. I ho preguntaven als nens, “On és ton germà? On és ton cosí?”, i els nens els responien, “A matar feixistes!”, i quan amenaçaven la mare que se l’endurien, ella els deia, “A mi, si se’m volen endur ja se’m poden endur. Només que em deixin agafar la mitja per fer mitjons... Que jo, aquella canalla, se’n van anar i no sé on són”». La Bernadeta els va veure, sense voler-los veure, bosc endintre amagats, mentre en Pernales deia, «I llavors ja no ens acostàvem a casa, i en comptes d’això, cada tres o quatre dies, el pare ens duia allò que no podíem aconseguir sols a l’amagatall on érem, i ens posava al dia de les notícies de la guerra. Fins que se’l van endur, al pobre pare. Perquè tenia el fill i el nebot emboscats, i ho sabien. I llavors venia el tio Carlos, a dur-nos teca». La Bernadeta va entrellucar un home esprimatxat que els duia menjar, però no va saber qui era, si el pare o el tio Carlos. Tant li feia. «Ens parlava dels presos, el tio Carlos. Perquè van detenir homes i dones de totes les cases que tenien parents guardats. Quaranta homes i quatre dones, mullers i mares d’emboscats. I en un primer moment van dir que, donant cent cinquanta duros per cadascun dels que tenies desats, et traurien, però llavors que no, que si no es presentaven els fills o els marits o qui fos, els parents no sortirien. Però la meva germana va anar a veure el pare, i ell li va dir que de cap manera volia que ens lliuréssim.» El cosí Vampiro va afegir, «Si no fos pels presos, tant me faria que la guerra durés un any més com dos». El ros callava. En Pernales barbollava, «Llavors vam anar a emboscar-nos més lluny perquè la cosa s’estava posant magra. Per no donar maldecaps als de casa. I ens estàvem quiets, molt quiets, al bosc, i només de nit fèiem gimnàstica o requisàvem algunes faves o patates. Però, senyora, triàvem molt bé a qui ho requisàvem. I si començàvem a pensar que allà on dormíem ens hi sabien, ens emboscàvem a una altra banda. I llavors, vam trobar aquest tot sol, i ens el vam endur, perquè amb aquesta cara de cachorro...», va dir, i va assenyalar el rosset. «Abans de la guerra anava per seminarista, i en sap un munt, de dibuixar!» I sota la pluja va exclamar, «Ensenyali, ensenya-li, Cachorro, com dibuixes». I el que abans de la guerra anava per seminarista es va treure del pit un plec de fulls grocs, «No ho sabíem, que hi havia una casa tan a prop», va mormolar, i va ser l’única cosa que va dir. Però en Pernales, com si fos perillós quedar-se callat i haver d’esperar una resposta d’aquella dona anguniosa, va continuar, «I llavors vam trobar la cova amb forma d’ametlla, i ara aquest ens ensenya a dibuixar, i vigilem i dibuixem tot el dia». Els dibuixos, que eren d’ases, porcs, cavalls i d’un gos, i d’una nena amb un ram, es van mullar. I llavors en Pernales es va queixar, «Mira que era un bon amagatall, la cova que havíem trobat, perquè era baixa, de tres per quatre pams, de teixó, que hi havies d’entrar arrossegant-te. Primer el cap. I quina sort tan puta, que avui, amb aquesta pluja, se’ns hagi ensorrat!». La Bernadeta va tancar la porta. I va passar el forrellat. Els nois picaven, i cridaven, «Si us plau, senyora, que no anem armats, tenim molta gana, el poc que teníem ha quedat soterrat, doni’ns alguna cosa per menjar». Però la Bernadeta no els hauria donat res, encara que hagués tingut alguna cosa per donar. «Si us plau, senyora, que si ens troben ens mataran.» Que us trobin, que us matin, va pensar.

La Bernadeta li acariciava els bigotis de gata, el ventre amb vuit mugrons, les peülles, els pits de dona, les banyes, el coll venós, el braguer de cabra. Li deia tots els noms. A cau d’orella. A la vegada. Li deia Cosa bonica i Cosa lletja, Òliba i Àvol, Estrany i Part dolenta. Li deia Botxí i Lladre de vida, Estimat i Estel del vespre, Cabró i Peu rodó, Rei de l’Avern, Galifardeu, Drac i Príncep de les tenebres, Cucarell, Lleó, Gran boc, Escuat, Pell de cabra i Petit mestre, li deia Tro, Merla, Banyut, Banyeta, Banyetes i Banyaverda. El sentia a les fosques com reia. D’un riure gutural, que la Bernadeta s’empassava perquè pudia a roca humida, a anís i a semen. Li xiuxiuejava, Vell amic, i Brillantor, Brillantor dels ulls i del sol i de les estrelles, Llum del migdia, Àngel blau, Mixeta, Pecador des del principi, Adversari, Renoc, Peu forcat, Mala bèstia, Brau, Fill de l’aire, Portador de l’aurora, Insensat, Cuallarga i Cuacurta, Xiribelles, Senyor de la nit, Caigut del cel i Malaire, Genolls pelats, Pet amb cua, Principi i Final, Pocallàstima i Pocapena.

A vegades, però, el dimoni se li escapolia entre els braços. I no esdevenia una gata manyaga, ni un toro ufanós, ni una cabra simpàtica, sinó un fardell miserable. Una desferra afligida, una clofolla trista i solitària que no volia ser estimada ni estimar. Un home lleig i llastimós, una cabra desnodrida amb el cap cot, un toro melangiós i compungit que només volia dormir, arraulit i tapat sota una capa pesada de penes, brodada i amb perles. Un boc revellit, soterrat per una muntanya sencera d’impressions llunyanes on la Bernadeta no hi era. Es planyia i enyorava altres temps. Altres companyies. Les fogueres grosses, i les bèsties bordes. Les flautes. Els esquitxos de l’aigua transparent dels gorgs i les basses. L’olor de l’herba rebregada. Els riures com cascavells. Les empreses d’antany. Les obres i les comeses d’abans. D’abans, quan era un gegant. Quan era una cabra sempre alegre. Silvestre. Salvatge. Primogènita. Ni justa ni injusta, ni bona ni dolenta. Quan era un monstre amb ulls de foc, una fera alada amb peülles i banyes. Amb braços d’home i potes de boc. Rememorava els temps passats en què anava amb seguici, i el posaven al mig de la rotllana, li ofrenaven fruita i formatges, el pentinaven, i li engalanaven de flors els cabells i les barbes. Temps ha, quan el volien, quan el necessitaven, quan el cridaven, quan li feien sacrificis i el demanaven, de genolls, nus, untats, ballant amb els culs enlaire. Recomptava les ànimes. Les que havia guanyat i les que havia perdut, per ase. La del vell de Sant Hilari que volia travessar la riera un matí que baixava plena. La de la mossa de Girona que s’havia de casar a l’altra banda del Ter, i el dia de les bodes el riu anava gras. La de la mestressa de can Besa, que volia un pou. La de la dona lletja de Seva, que volia un marit que fos hereu. La del senyor de Montclús, que implorava recuperar les seves riqueses. La de l’hereu del Molí Nou, que cobejava l’amor d’una noieta que sentia per ell una gran indiferència. La de l’hereu de Quintanes, que volia el mateix però d’una altra donzella. La dels pabordes de Sant Antoni, que no trobaven orquestra. La d’en Queló de Gurb, que mai acabava de segar a temps. La del senyor de Balsareny, que cobejava un palau amb cent cambres. La del senyor del Castell de les Escaules, que desitjava un camí planer. I la d’aquell traginer dels Hostalets, que va carregar el carro més del compte i les mules no podien fer la pujada. La Bernadeta li mussitava tendreses, però ell es girava d’esquena, «Jo soc aquell que ningú estima», li deia. I la Bernadeta ho hauria d’haver intuït. Ho hauria d’haver vist venir, ella que tot ho veia, que una criatura capriciosa i volàtil sempre se’n va. Sempre fuig. Sempre s’amaga. Sempre s’escapa, covarda. Com un cervatell, com una serp, com una rata. Però no ho va voler veure. Perquè l’únic que volia, si us plau, per favor, era que l’amic tornés a jugar i a abraçar-la i a mirar-la amb ullets de cabra. I llavors va descobrir que el mas el curava. Que la casa li guaria la malenconia i la pena. No l’havien deixat entrar mai a dins. El feien quedar-se a l’hort, a l’era. Com una bèstia. I si ella li deia, «Anem al mas», la gata queixosa feia brillar els ulls. La cabreta aixecava les orelles. El toro reviscolava. L’home s’oblidava del compadiment i la planyença. Hi entraven de nit. El dimoni feia una cara seriosa, en passar per la porta. Emocionada. Trapella. Es mirava l’entrada fosca, amb el cap enlaire i la boca entreoberta. Observava les bigues, les portes, les finestres. Tocava les parets. Es ficava a la cuina, absort, i guaitava la llar. La taula, les cadires. El sostre. Pujaven al pis de dalt. Acariciava els graons. Donava la volta a la sala. Doblegava els genolls, i aixecava les potes de gall. Ara l’una, ara l’altra. Enlairava les espatlles fins a les orelles, i estirava els braços enlaire. Ballava. Obria els ulls com dos pous i somreia, amb la boca lletja. Bonica. Voluptuosa. Alegre. Amb l’esquena geperuda, s’arrambava a la Bernadeta. S’abraçaven, i es refregaven. S’empenyien contra les foscors, contra les escales. I la Bernadeta el mossegava, com una poma, com una figa, com una magrana. Se l’empassava, i no deixava anar la queixalada, encara que ja no fos l’espatlla d’un home, sinó el clatell d’una gata manyaga o el coll d’un toro ferotge que amb feines cabia a la sala.

Però encara picaven. Toc, toc. Com bojos. TOC, TOC. Cridaven, «Obriu! OBRIU! OBRIU!». Amenaçaven que si no obrien la porta la tirarien a terra. I la Bernadeta va pensar, tireu-la. Tireu-la. Perquè tant li feia. Però no la van tirar. Un home prim amb jaqueta i fusell es va ficar dins la casa per la finestra de la cuina. Va obrir el forrellat de la porta grossa i van entrar tres homes més. No eren aquells nois que es feien dir Pernales, Vampiro i Cachorro. Anaven armats i no anaven molls, perquè ja no plovia. I ja no era de nit, sinó de dia. La llum que es colava per la porta era vellutada i rosa. Es van tirar damunt la Bernadeta. Un dels homes, d’ulls blaus i cara vermella, la va agafar pels cabells. El que havia entrat per la finestra la va assenyalar i va dir, «Està prenyada. Mira-li el ventre». La Bernadeta es va mirar el ventre. Li van deixar anar els cabells i la van aixecar un per cada braç. Un tercer home, que duia boina i bigoti, va preguntar, «On els tens amagats?». Llavors el quart, que era rabassut i baix, va escopir i va exclamar, «Put com un cau, aquesta casa». I la va sermonejar, «Els companys dels diferents sectors antifeixistes lluiten i moren als camps de batalla per la causa de tots. I quan els mals fills del poble s’amaguen i fugen com covards, oblidant els seus deures en la guerra contra el feixisme, s’asseuen al banquet dels traïdors». La Bernadeta amb prou feines el veia ni el sentia. L’home va afegir que aquells tres renegats que es deien Josep i Pere Casas i Frederic Amorós, encara que a ella se li havien presentat com a Pernales, Vampiro i Cachorro, quan els havien atrapat havien confessat que era ella qui els ajudava. Qui els duia menjar i mantes. I havien declarat que en tenia per tot arreu. La casa plena de covards i desertors amagats com rates. Van regirar-ho tot. El que tenia els ulls blaus i bonics, enmig d’una cara roja i endurida, la vigilava. Li deia, «On el tens? On el tens, el que t’ha fet aquesta panxa?».

La Bernadeta no havia vist venir cap d’aquells homes perquè, abraçada al dimoni, només veia el cel com queia. A trossos. El fred com tornava. La neu i el gel. Les bèsties famolenques. Després més esclats, esparracs i espurnejos. Fumerades taronges, liles, vermelles. La pluja de foc. I les nuvolades negres. Les gallines com vaques i les sargantanes emplomades jeien, a les fosques, amb les boques obertes. Els arbres dormien, sota la neu. Els rius, sota la cendra. La nit era igual que el dia. El dia igual que la nit. I llavors apareixia un sol amb camisola blanca, llunyà i malaltís, i se l’enduien les bromes. Però els arbres secs, partits, caiguts, cremats i arrencats de soca-rel, l’havien vist. I molt a poc a poc, i molt prudents, estiraven brots esprimatxats de fulles verdes com dits que el busquessin. I molt cautelosos, lentament, apareixien els bigotis, les potetes amb urpes, les orelles, les dents, dels supervivents. Les bèsties petites que s’havien amagat. Els ratolins, les mosteles, els esquirols, els lirons, les rates, les musaranyes, els talps. Quan la Bernadeta es va trobar la Margarida morta a terra, amb les mans agafades, els ulls i la boca oberts, no ho va pensar, que s’hagués quedat sola, perquè sola ho havia estat sempre. I no la va veure, la soledat, terrible, com una bufetada, fins que la pudor se’n va anar. De sobte. Tal com havia arribat. Escapolint-se per terra. De puntetes. I un matí ja no era enlloc que es pogués ensumar. La Bernadeta va cridar, perquè s’havia contemplat eixarrancada. Cames obertes. A la cuina. Partida per la meitat. Amb la panxa inflada i immensa, parint tota sola una nena. I el va buscar. Va aclucar els ulls i va cercar el dimoni dins de tots els dies, i de cada nit que tindria per davant, fins a morir-se, com li havia dit al seu germà que es moriria, dins del seu llit, velleta, somiant. Però el dimoni no hi era. Se n’havia anat. Va córrer, entrebancant-se, fins a la paret de roca, i va dir, «On vas? Per què te’n vas?». La veu li va sortir cridanera, «ON VAS?! PER QUÈ TE’N VAS?!». Després udolava enfollida, «HO HE VIST!», vociferava, «COVARD!», xisclava, «HE VIST COM TE N’ANAVES!». Ningú responia. La Bernadeta gemegava, «Covard, covard, covard!». Es va ficar dins la cova, esgaripant com una guilla, bramant, «PER QUÈ TE’N VAS? PER QUÈ TE’N VAS?». Esgarrapava la fredor de l’interior del cau, la negror, la humitat, el terra. No va rebre cap resposta. I llavors rugia, «SI TE’N VAS, DONCS VES-TE’N!». No veia res. «VES-TE’N. Ves-te’n i no tornis pas.» L’insultava, «Traïdor, mentider, lladre, enganyador, fals, desertor, miserable, renegat, covard». Plorava. Però ell no responia. Se l’imaginava arraulit, a les fosques, capcot, llastimós, incapaç, «Covard, covard, covard!». Després va pensar esgarrifada que potser ni tan sols era allà dins. Esgarrinxava l’aire. Colpejava les parets, s’hi abraonava, i a cada escomesa buida repetia, «Ves-te’n, ves-te’n, però no tornis mai!», amb tanta crueltat com podia, «Si te’n vas, no tornis mai. Si te’n vas, no tornis. No tornis fins que sigui morta, perquè si tornes abans no et voldré veure ni et voldré estimar. No tornis fins el dia que em mori». Va sortir del forat i el va tapar amb rocs més pesats que ella.

«On el tens?!», li cridava l’home de la cara colrada i els ulls blaus. Li assenyalava el ventre. La Bernadeta hi va tornar de seguida. Al cau de roca. Penedida. Refredada. Compungida. Va treure les pedres que tapaven el forat amb les ungles plenes de sang. S’hi va ficar de nou, arrossegant-se, plorant, demanant perdó. «On és?!», l’home li aguantava la cara enlaire, però la Bernadeta no el veia. No hi era. No hi havia ningú, allí dintre. Allí sota. Només aquell rastre aigualit i dolorós, cada vegada més envaït per l’olor de la pedra molla i dels boixos de fora. La Bernadeta es va cargolar, malalta, desolada, esqueixada. Es va abraçar a si mateixa, i els sanglots l’envestien a batzegades, però no hi havia manera de consolar-se. «Qui t’ha fet aquesta panxa?!» L’home li agafava la barbeta i l’hi sacsejava. I llavors la Bernadeta va topar amb aquells ulls blaus, i va dir, freda com una glaçada, «El dimoni». Després va riure enfollida. Havien tornat d’escorcollar la casa amb les mans buides. La van encerclar com gossos de presa. La Bernadeta es va agafar el ventre carregat de verí i va començar, tranquil·la, greu. Cruel. Es va mirar primer el d’ulls blaus. Li va dir, «Se’t trencarà el carro de la pistola». L’home duia els cabells clenxinats enrere. Els ulls eren realment bonics. «Dispararàs per l’esquena contra uns homes que correran, i el carro de la pistola se’t clavarà dins d’un ull, fins al fons. No els tocaràs, i l’ull et vessarà com el rovell d’un ou», somreia, «cridaràs. Però no et moriràs de seguida. No. Et moriràs a poc a poc, de la infecció». Es va girar. Va assenyalar el que duia bigoti i boina. Li va cridar, «Tu!». L’home es va espantar. Li va agradar que s’espantés. Ja es podia espantar. «Cantaran amb les boques obertes i els punys alçats. Mentre et matin. Us hauran tancat com gallines, amb filferros, en una platja estrangera. Només sorra i vent i el mar i soldats de pell negra amb qui no us podreu entendre. Aniràs a la latrina sol, i els teus companys et mataran. Amb els pantalons abaixats. Dos t’aguantaran i un t’apunyalarà, i cantaran». Va buscar el següent. «Tu!», es mirava el més baix, el que l’havia sermonejada, i va riure, «Et penjaran». Va riure més, de la cara que feia l’home. «Et vindran a buscar a casa, perquè no fugiràs. Ximple, quan perdeu no fugiràs. Et duran a declarar, i et condemnaran. Et penjaran en una plaça, i no et baixaran fins que el coll se’t podreixi i el cap se’t desenganxi.» Es va girar i va cercar l’últim. Va cridar-li, «Tu!», implacable. Era el que havia entrat primer, per la finestra. El noi la va mirar, temorós, i la Bernadeta va dir, sense pietat, «Et dispararan al cap, enmig de les escales més altes i llargues que hagis vist mai. Us les faran pujar i baixar carregant rocs, tot d’homes, com formigues, traginant pedres amunt i avall, i quan no puguis més, cauràs com un sac, un soldat estranger et dispararà al cap, i amb un ganxo t’arrossegaran escales avall». S’aguantava la panxa. Després va afegir, «Perdreu la guerra! Perdreu la guerra!». I el més baix, que es podriria a la plaça, i el de la cara colrada i l’ull foradat li van voler fer mal. Els altres dos els van aguantar. Li van dir «puta», «bruixa», «boja». I la Bernadeta xisclava, però ni ella sabia si encara reia o si ara plorava. Dins dels seus ulls tot era negre. Negre com havia vist que seria el cel quan s’apagués el sol amb un esclat que ho matés tot, i fos de nit per sempre.

La Bernadeta va parir com havia anticipat que pariria. Sola. A la cuina. A terra. Eixarrancada. Amb les cames obertes. Enrampades. I els ulls clucs. Transpirant, grunyint, empenyent, i fent baixar unes mans temptatives, que s’obrien camí entre la suor, la mullena i les embranzides, fins a tocar el cap de la criatura, que encara era dintre. Quan la palpava es movia. La Bernadeta serrava les dents, i en vistes que no podia fugir, es va mirar el mal. De cara. Era una bassa d’aigua negra. No se’n distingia el fons, i la superfície brillava, oliosa i pigallada de cuques mortes. S’hi va llançar. Des de dintre va abastar la criatura, sense cridar, perquè ningú l’hauria sentida. La va treure d’aquell gorg llefiscós, arrossegant-la com un cuc, fins damunt del seu ventre. Era una nena borralluda, ben feta, coberta de sang i de mantega. Però quan la Bernadeta se la va mirar, xisclava. Li va col·locar una mà al cul, i bramava. I aquella nena, que encara no sabia que ella i la seva mare ja no eren la mateixa cosa, també plorava, com si la pena fos seva. Amb el mateix plor esgarrapat i terrible, que esquinçava la Bernadeta. Perquè no podia ser, no podia, es deia, que aquell infant tebi, a qui anomenaria Dolça, hagués nascut sense cua. No podia ser de cap manera, perquè la Bernadeta havia vist que tindria cua. Ho havia vist. Una cua de cabra, com el seu pare, preciosa i divertida i curta i peluda.

Llavors van bombardejar Sant Hilari, i la Bernadeta es va sorprendre de sentir les bombes tan a prop. I quan es va acabar la guerra, van venir les dones. Les que havien perdut. Com cuques. Carregades de preguntes. La Bernadeta les rebia en aquella cuina rònega on feia segles que s’havien abandonat tots els preceptes d’hospitalitat, ordre i neteja, i no els oferia res per beure. S’espremia els ulls com llimones a canvi d’un manat de cebes, d’una coixinera de fideus, de quatre patates, d’algun ou com un tresor, d’un os de pernil o un tros de cansalada. I els deia on era el seu home. El de cadascuna. Enterrat en un forat. Què els havien fet, els que havien guanyat, a la seva germana i a la seva filla. On els havien llençat, dos germans. El seu pare. Un fill. La seva cosina, mare de tres nenes. «Van anar a buscar la teva germana, però la teva neboda suplicava que no se l’enduguessin. I com que se l’enduien igualment, va acompanyar-la, perquè no es pensava que a ella, que era una criatura, també la matarien.» «Van afusellar el teu fill i el van tirar a una fossa amb vuit homes més.» I enmig de la cuina del mas Clavell la mare cridava, «Fill meu, fill meu, que els que et van matar tindran temps de penedir-se’n, però tu no». «Van matar el teu home i el seu germà.» «Van forçar-les i després les van matar.» «Els van amuntegar dins d’una fossa.» «Al teu fill, primer el van torturar, en acabat el van afusellar.» Els ulls de les dones rajaven com brolls terribles. «Van afusellar-la. Eren un grup de dues dones i tres homes lligats de mans, però els seguia un noi. Els homes armats que els menaven el feien fora i li assenyalaven que toqués el dos. Però quan van posar els detinguts en fila, el noi va abraçar la teva filla, i es va quedar allà, i com que no se’n separava, els van disparar agafats.»

A vegades la Dolça cridava com un garrí al pis de dalt. Xisclava i vociferava, i les esquenes de les dones tremolaven senceres. Però la seva mare no es movia. Venien avisades. La Bernadeta les sentia a la porta, repetint-se les unes a les altres, «No us deixeu tocar per la Sargantana, que si us deixeu tocar per la Sargantana, ja sireu fotudes. I no la mireu als ulls. Que si la mireu als ulls, veurà com us moriu». Perquè ho havia encertat. Havia dit com els matarien, als del comitè revolucionari. Ho havia endevinat. I havia corregut la veu. I també els havia dit que perdrien la guerra, i havien perdut. I fins havia confessat que abans que esclatés la guerra vivia amb el dimoni! I encara que en un primer moment cap d’aquells quatre homes no s’ho havia cregut, ara hi havia qui s’ho creia. I les dones murmuraven que aquella criatura que xisclava al pis de dalt era un esguerro, lletja i peluda, mig cabra i mig nena, perquè era filla del boc de Biterna. D’altres fins i tot asseguraven que els del comitè havien trobat el Maligne amagat dins la casa, i que se l’havien endut a prendre declaració a Girona, on havia confessat totes les maldats que havia fet com a dimoni des de temps immemorials. I que després l’havien afusellat i li havien tallat els peus, que eren de gall, i els havien dut a Barcelona, però que amb el tragí de la guerra s’havien perdut. I abans d’entrar exclamaven, «No era Satanàs!, dona. Era un dimoni petit, inferior, un manat, què hi hauria fet, Satanàs, a casa nostra?!». I una altra afegia que, quan n’havien tirat el cadàver sense peus en un marge, la seva cunyada l’havia vist, i havia dit que semblava un home com qualsevol altre. I continuaven, «Jo no em crec que matessin el dimoni», «Jo no em crec que visqués amb el dimoni», «Franco és més dolent que cap dimoni», «Calla, Enriqueta, si us plau». Però no callaven. Mormolaven que el dimoni tenia el membre com un braç. Aspre com un ratllador. Vermell i morat i amb tres puntes com tres forques, i que per això la Bernadeta les mirava amb aquella cara de boja, d’altiva i de retornada, de morta de set i de condemnada. Perquè ja no tenia com desfogar-se els instints més baixos, els més profunds, els esvorancs de plaer que es fiquen endintre fins a l’infern, i que no et pot satisfer cap home.

Al pis de baix la Marta va entrar a la cuina i es va ficar al rebost. En va sortir amb una ampolleta enllorada. La va destapar, i va vessar escuma. Hi va posar la boca de pressa, i se’n va empassar un glop. Va fer un gemec de delit. Després va abastar un ganivet del calaix, i una fusta, i es va asseure a la seva punta de la taula a tallar llonganissa. Les dones tornaven a estar amorrades davant la finestra. Estiraven els colls, miraven a fora, es posaven de puntetes i reien. La Marta va picar embotit, va beure i va treure el mirallet, i la veu de l’Alexandra, com si s’hagués quedat atrapada a la cuina, va tornar a dir, mama, no trobo les meves vambes blanques, tu saps on són?, la besàvia està dormint i no l’he despertada, ara anirem a Olot, muà. La Marta es va empassar la llonganissa que mastegava, es va acostar el mirallet a la boca i va exclamar, ui, jo no sé on són, però les buscaré i si les trobo ja t’avisaré. Bona nit, cabreta, passeuvos-ho bé. Després va deixar el mirallet sobre la taula, panxa avall, i va fer un altre glop. El rebombori de la pluja era acollidor. La Marta va mirar cap a la finestra, com si ho percebés, que totes les dones eren allà arraïmades. Avorrides de tant esperar. Xafarderes i excitades. Empenyent-se amb els culs i els colzes les unes a les altres, que somreien i preguntaven:

–El veieu? –Però no veien res perquè la nit era fosca, opaca, titil·lant i plujosa, feta d’esquitxos grisos, de clapes llòbregues i d’ombres tenebroses. Llavors la Dolça va treure el cap d’entre els braços i les cintures de les dones. Va abandonar el batibull d’esquenes, va sortir de la cuina corrents i va travessar l’entrada amb la boca oberta. Va sentir primer l’olor de cabra, després els bels. Les corts estaven a les fosques. La Dolça va intuir la carrossa i, al fons, els bonys que eren les bèsties. A les palpentes va trobar el que buscava. Va obrir un sac de gra i hi va ficar una mà. En va agafar un grapat i va tornar a la cuina amb el puny ple, trotant. Va abastar un platet, hi va abocar les menges de cabra, i es va tornar a submergir entre el bullici de malucs i clatells fins a aconseguir obrir la finestra. Llavors va allargar un braç i va posar el plat a fora, a l’ampit, com una ofrena. La va tancar de seguida, i la Joana va riure com una euga. Les dones van estirar més els colls i les puntes dels peus, resseguint la foscor entre els arbres. Buscaven la taca negra d’un toro immens, la silueta d’un boc temptat per aquelles exquisideses, els ulls brillants d’una gata de tres colors, o la forma cargolada d’un home lleig sota la tempesta.

A la Dolça no li van agradar mai les dones ploraneres que visitaven la seva mare, perquè se senyaven quan la veien. Però encara li agradaven menys els seus fills, perquè li tiraven pedres. Ensenyaven rengleres tortes de dents sortides i grogues, i preguntaven a la Dolça si el seu pare era un cabró. Es ficaven els dits darrere el cap, com banyes. I li deien que el seu pare era el boc de Biterna, i que muntava la bruixa de la seva mare, a qui anomenaven Sargantana. I reien. Afegien que les bruixes vivien mil anys, i que eren velles i lletges, guenyes, defectuoses i peludes, amb coses que els faltaven o coses que els sobraven. I exclamaven que la Dolça havia nascut amb una cua de cabra que la seva mare li havia tallat amb unes tenalles calentes. La Dolça els responia que no era veritat, que ella no tenia cua quan va néixer, però no l’escoltaven. Li cridaven, «Mai havia vist tantes olles, però tan poc cuinat!» i «Quan Barcelona era un prat, vora Tosca era ciutat!». La perseguien clamant, «Cara de cabra, espantall, ets més lletja que un pecat!, ets més lletja que pegar a un pare!, fardo!, mona!, talp!», i la Dolça fugia cames ajudeu-me perquè no volia que comprovessin si tenia cua o no.

Per això a la Dolça li agradaven tant els seus enamorats. Perquè, en comptes de ser tota una colla de nens tirant-li pedres i cridant-li despropòsits, eren nois i homes tots sols dient galanteries. La Dolça ho va entendre de seguida, que quan els nens i els nois estaven tots junts deien coses cruels, però que agafats d’un en un deien coses boniques. I a la Dolça n’hi van arribar a dir moltes, de coses boniques. Moltes més que no pas tots els nens de Sant Hilari junts i sumats li deien impertinències. I això volia dir un munt molt alt d’afalacs, floretes, marranades i manyagueries murmurades a cau d’orella, perquè aquells nens descarats li havien etzibat moltes coses lletges. Però és que la Dolça havia tingut una filera d’amors tan llarga que no en veies el final. Que si passava llista no acabava. En Manta i en Flabiol, en Mal Aquí i el Nen Jesús, el Mal Caçador i l’A poc a poc, en Filet, en Sardina, en Sisí, en Puça, en Bonatarda, en Regalim, en Neula, el Lleig, en Pantano..., que de tants que n’hi havia, a mig passar llista la Dolça es despistava... perquè pensava que si n’hi haguessin fet triar només un, de tots els seus xicots, no n’hauria pas pogut triar un de sol. Ui, no. De cap manera. Impossible. Fuig. Però si n’hi haguessin deixat triar dos..., si n’hi haguessin deixat triar dos, llavors hauria triat el Lleig i en Pantano.

El Lleig primer va ser només una veu entre els arbres que deia, «No tinguis por, mossa». I va ser una bona idea, que l’hagués avisada, perquè l’home tenia la cara cremada que semblava una lluna. La galta menys desfeta era bronzejada i endurida i la duia sense afaitar. Era fort i corpulent, portava uns pantalons grisos amb polaines de cuir i botes, i li va demanar xiuxiuejant un tros de pa i un tros de tocino i alguna cosa per curar-se el genoll, que se li havia inflat de tant caminar. També va preguntar, amb veu d’animal salvatge, baixeta i ronca, de no fer-la servir gaire, si tenia el diari del dia. La Dolça no el tenia, però li va dur oli de cop i un tros de pa. L’home s’amagava al bosc. I la Dolça se’l va mirar, com s’arremangava i s’untava amb molt de compte el bessó marcat, els pèls rinxolats, la cuixa forta i el genoll protuberant. Les mans també estaven socarrimades. La Dolça li va demanar com s’havia cremat. Va semblar que l’home no respondria. Però llavors el Lleig li va explicar que s’havia incendiat casa seva, quan ell tenia vuit anys i la seva germana, cinc. Ell s’havia cremat la cara i les mans i la seva germana s’havia cremat sencera. I s’havia mort. I uns anys més tard, en aquella mateixa casa, que la Dolça va pensar, devia ser una mala casa, un llamp s’havia ficat per la xemeneia, havia atrapat la seva mare i també l’havia matada. Però la mort no l’havia espantat de lluitar, ni de tenir idees. Ni la mort de la seva germana, ni la de la seva mare, ni la de tots els amics i companys. «Encara que el pitjor de tot», va mussitar, «no és morir-se. Morir-se, ja se sap, li toca a tothom qualsevol dia. El pitjor és la soledat». I quan va haver començat, com si fes anys que no parlava, li va trobar gust a parlar, i a la Dolça li van agradar les històries de sabotatges i atracaments i d’homes agrestes i tímids amagats en boscos com porcs senglars. Li va relatar la vegada que la mort més l’havia esparverat. Quan uns soldats alemanys van matar tot aquell poble. La Dolça no sabia on era Alemanya i el Lleig l’hi va indicar, «Cap allà». El Lleig i els seus homes havien sabotejat un tren. L’havien fet saltar. La Dolça no havia vist mai un tren i l’hi va haver de descriure. Se’l va imaginar com una casa amb rodes petites. Com a represàlia, els alemanys van cremar un poble sencer. I aleshores el Lleig, que era capità, «Un capità que pelava patates», i cinquanta guerrillers van assetjar i aniquilar una companyia sencera d’aquells soldats alemanys. Però a vegades el Lleig encara ho pensava i se’n feia creus, dos-cents nens i dues-centes dones, cremats com si res. I li va contar que havia fet la guerra aquí, i que després se n’havia anat a França, i havia fet la guerra allà. La Dolça tampoc sabia on era França i l’home l’hi va indicar, «Cap allà». Però que la Dolça en sabés tan poc, d’aquelles guerres, i dels països que havien fet aquelles guerres, que havien sigut les guerres més importants del segle, era terrible, li deia, perquè si tothom se n’oblidava, d’aquelles guerres, si a ningú li importaven i ningú hi pensava, tornarien a cremar dos-cents nens i dues-centes dones com si res. La Dolça li observava la boca, que només se li havia cremat d’un costat. I l’home afirmava que, il·lús d’ell, havia pensat, amb tota l’esperança, de veritat, que quan es guanyés aquella guerra, que no era francesa, era mundial, els aliats també enderrocarien Franco, i el feixisme s’hauria acabat. La Dolça li mirava la barbeta, amb les clapes que tenien pèl i les que eren pelades. I el Lleig l’advertia que, encara que allà tothom fes veure que ja no hi havia guerra, sí que n’hi havia. I llavors la Dolça li va agafar les mans i els braços cremats i se’ls va posar al voltant del cos, com un abric que feia olor de foguera. L’home amb la cara desfeta li va dir, «Espera, mossa, espera», però la Dolça li va acariciar les formes com líquens, i les molses que li baixaven pel coll i pel pit, i li va tornar les mans on eren. Quan van acabar d’estimar-se, el Lleig li va recitar poemes d’amor. Deien, «Quiero tener mi tumba lejos de los campos santos, donde blusas blancas no haya, ni panteones dorados. Quiero que mi tumba sea cubierta de espinos altos, que brote a sus alrededores hierba para los ganados, y que descanse a mi sombra el perro negro cansado. No quiero que a mi entierro vengan curas laicos ni romanos, y las flores han de ser un manojo de punzantes cardos». La Dolça no l’entenia, aquella llengua, però li n’agradava la cadència. Després, el Lleig va dir que s’hauria deixat matar per una cigarreta. Però va sospirar, perquè una punta de cigarreta encesa es veia des de molt lluny, i per això havia hagut de deixar de fumar.

A en Pantano, la Dolça li deia Pantano perquè treballava construint una presa entre aquelles muntanyes. Feia olor d’aigua amb verdet, duia un bigoti gruixut i era alt i moreno, de braços i cuixes forçuts, de tant traginar pedres i moure carretes. I xerrava i xerrava, com si xerrar fos la seva manera d’existir. Tenia una manera de parlar alegre, que deia, «Mi palabra favorita en esta lengua extraña que solo habláis aquí, entre estas montañas, porqué aquí vive la gente como si estuviera escondida, como alimañas, es dolsa. Dolsa, dolsa, dolsa!». Parlava en castellà, com els poemes del Lleig, perquè era d’un poble que es deia Torredonjimeno. La Dolça amb prou feines l’entenia, i ell amb prou feines l’entenia a ella. Però entre les coses que en Pantano deia, la Dolça hi distingia la paraula «Barcelona» i la paraula «pantano» i la paraula «Mateo», perquè en Pantano havia anat a Barcelona buscant feina, amb un amic del seu poble que es deia Mateo, i algú els havia dit, «¿Queréis trabajar en un pantano que están empezando a construir?». Però a força de sentir-lo parlar, la Dolça cada cop el comprenia més. En Pantano li explicava que ell i en Mateo havien agafat un tren a Vic, i que a l’Hotel Colón havien trobat el xofer que conduïa el camió que anava a la presa. Els sobrava temps, i havien anat a una plaça, que era la plaça dels Màrtirs, i havien menjat cigrons. «Garbanzos como los hacen aquí. ¡Cocidos con agua y escurridos y les echan un poco de aceite y ya!» I deia que, quan van sortir al carrer, li va demanar a un jove que quina hora era, i el noi li va dir, «Dos quarts i mig de dues», i en Pantano reia, «¡Me quedé sin saber la hora que era!». Però quan van pujar a la caixa del camió, i es van mirar les muntanyes que se’ls acostaven, tan fosques i espadades, els dos amics van pensar, «Vaya un sitio al que nos van a llevar». A vegades en Pantano s’enfadava i exclamava, «El jornal en el pantano es de diez pesetas y media, y las horas extras se pagan a peseta y media. Un kilo de pan negro vale dieciocho pesetas, el blanco, veinte. Te dan un pan, pero te lo desquitan de la semanada, ¡y así se hacen los pantanos!». A la Dolça li agradaven les històries de com es construïa un pantà. I de donar la mà, que donar la mà volia dir plegar. I de com, tot tornant a les barraques, en Pantano i en Mateo recollien llenya, i un es quedava tallant-la petita, per fer foc i avançar el menjar, i l’altre anava a la cantina a buscar «arroz y patatas y una cola de bacalao», que era arròs i patates i una cua de bacallà. La mare d’en Pantano era bona cuinera i li havia ensenyat a tallar patates «así», si eren per bullir-les, o «asá», si eren per fregir-les, i sort n’havia tingut, del que havia après, perquè ara es podia valer, i en Pantano i en Mateo sopaven com ningú altre a les barraques, i l’endemà encara s’enduien a l’obra el que els havia sobrat per dinar. La petonejava, sense deixar de parlar, i no s’aturava a agafar aire per dir, «¡Cuando llegamos al pantano hasta las herramientas eran escasas!», però per sort era estiu i feia bon temps i amb una manta que els van donar, sense llençols, es podia passar. «Pero luego vino el otoño y no había quien pudiera conciliar el sueño, que no había pasado yo nunca tanto frío ni había yo nunca abrazado a otro hombre. Pero a mí no me importa si algunos ríen y me llaman maricón, ¡que yo no me quiero congelar!» I contava que, el primer Nadal, la seva mare li havia enviat un paquet amb un parell de xoriços, «que eso fue la mayor alegría que había tenido yo hasta entonces en estas tierras. Y nos los comimos con un litro de vino, y uno, que era de Córdoba, a quien también le dimos chorizo, dijo, “Vamos a la Misa del Gallo”, y fuimos. Y como en Andalucía en la Nochebuena se va con las botellas y botas de vino a la iglesia, y se bebe y se canta hasta que empieza la misa, nosotros bebimos y cantamos hasta que salió el cura, y nos dijo que eso no era un bar para estar cantando y bebiendo. Y le contestamos que en Andalucía lo hacíamos así, y respondió “¡En Andalucía tenéis otro Dios!”, y salimos pitando de esa iglesia que pronto será cobijo para los peces».

A vegades li parlava dels morts, «Desde que yo llegué, han muerto once. Y antes que yo llegara murieron al menos cuatro más». Un d’ells el coneixia molt. Es deia Hipólito i també era andalús. Li va caure un vagó a sobre i el va aixafar. En Pantano, que era al taller quan es va assabentar «que al Hipólito le había cogido una vagoneta», va agafar una llitera i va sortir corrents, però quan hi arribava li van dir, «No corris pas, que vas tard», i va girar cua perquè no el volia veure esclafat. Altres vegades li parlava de la seva mare i de la seva germana, que l’havien seguit fins allà. Allà dalt no. A Vic. On la seva germana treballava en una fàbrica de joguines, i la seva mare servia a casa d’un senyor que es deia Siset, i que havia sigut el millor torero de Vic. Que sempre es treia la jaqueta i deia, «Així els feia jo als toros, així!». El germà petit d’en Pantano era a Figueres, i quan acabés la mili també aniria cap a Vic, i així, deia en Pantano, quan els tingués tots situats, es buscaria feina a ciutat de mecànic, i allà dalt d’aquelles muntanyes no el tornarien a veure més, «Que yo ya no sé si la gente se marcha de aquí porque van a llenarlo todo de agua, o si lo van a cubrir todo de agua porque igualmente la gente se marcha».

Amb expressió distreta, la Marta va aixecar una anca i es va tirar un pet. Sonor. I les dones, que encara estaven abocades a la finestra, es van girar i van esclatar en crits i riallades. Per celebrar-lo. Picaven de mans, reien esgargamellades, aixecaven els braços i els pits els botaven. Feien pets amb les boques i es donaven cops a les cuixes i al marbre. La Marta, impertorbable, es va aixecar, va abandonar l’ampolleta buida i va sortir de la cuina. En ajustar la porta, va apagar el llum i les dones es van quedar a les palpentes encara pixant-se de riure davant de la finestra.

Sota les parpelles closes de la Bernadeta flotava una boirina grisa, acollidora, gustosa i agomboladora. Enmig de les bromes, la dona sentia la pluja tamborinejar sobre la teulada. Les cabres que belaven. Les passes llunyanes de la Marta com pujaven les escales, com travessaven la sala, que a mesura que avançaven es feia allargada i distant, i com entraven a la cambra de bany. Llavors, el so de l’aigua calenta, vigorosa i moderada dins la casa, es va barrejar amb el brogit de l’aigua de la pluja, desbocada, inabastable i freda.

La Dolça va parir al matí i es va morir a la tarda. Però la Bernadeta no va plorar per no espantar-la. Li deia «cabreta», i la Dolça s’agenollava. Donava voltes a l’habitació de quatre grapes, amarada de suor, amb els cabells enganxats a la cara. La Bernadeta els hi apartava, feia, «Xxxt, xxxt», i l’acariciava. A vegades la Dolça volia les carícies, altres vegades no. Estaven ajupides i la Bernadeta li deia, «Empeny», i «Tu pots, cabreta», i «Soc aquí». I llavors el caparró va ser fora, i la Bernadeta va exclamar, «Mira-la, mira-la». La criatura era rodona i plena, i tenia els ulls tancats i la boca oberta. Semblava una fura, i li van posar Marta. La Dolça era una font que no s’aturava. Un doll de sang vermella. Però la Bernadeta no va anar a buscar una llevadora, ni cap metge, perquè havia vist com la Dolça es moria, i li volia fer companyia. Es mossegava els llavis, perquè no se separessin i diguessin que, de tant mirar porqueries dels altres, no s’havia mirat prou la seva nena. Que l’havia agafat per sorpresa, se li havia fet gran massa de pressa. Com els gats i les romegueres. I lligava la pena amb una corda molt curta, i no demanava a la Dolça que la perdonés, perquè la Dolça l’hauria perdonada. Ni afegia que hi ha dos miracles en aquesta vida, un que és néixer i l’altre que és morir-se, perquè la Dolça tenia son. Se li tancaven els ulls i el cap li queia enrere. Ni mussitava que li hauria agradat repetir-li més vegades que era la cabreta més bonica de totes les cabretes, perquè la Dolça esbatanava les parpelles i es mirava la criatura que acabava de parir, tranquil·la. Endormiscada. Contenta. Per això callava, la Bernadeta. Perquè hi ha coses que no es poden dir. Perquè es poden dir les desgràcies, i es pot dir la pena, es poden dir el remordiment i la culpa, i es pot dir la mort, i el mal i les coses que fan els homes. Les bones i les dolentes. Però no es pot dir com es fa una nena. No hi ha paraules per explicar com vas fer-la, perquè la vas fer com la terra fa els arbres i els arbres fan les branques i les branques fan els fruits i els fruits fan les llavors. A les fosques. Des d’un lloc tan endintre que no sabies que en sabies.

Va caure un llamp. La Bernadeta va intuir l’esclat, que es va transparentar vermell i rosa, i va entreobrir els ulls. Però després del fulgor, tot era negre. La vella va assentir, pacient, com qui saluda un vell amic, i la nit es va obrir, desxifrable i lenta. De l’obscuritat van sorgir els peus del llit, les parets, la porta. El tro va ressonar. I el so de l’aigua calenta dins la casa es va aturar. Al bany, la Marta feia sorolls, i es devia eixugar i vestir, perquè llavors va sortir, i les seves passes van travessar la sala en direcció a les escales.

En Pantano va dur un bressol al mas Clavell, i va dir a la Bernadeta, «Señora, yo no soy el padre». Després van venir més homes, com pastors que juguessin a pessebres. En Puça va portar una nina i va dir que la Marta era maca. En Bonatarda va dur un sonall i només va dir «Bona tarda». En Regalim va portar pomada, però no va dir res perquè somicava. El Mal Caçador va dur un conill; en Filet, un cotxet; en Sardina, una gorra; el Nen Jesús, mitjonets, i el Lleig no hi va anar, perquè la Guàrdia Civil l’havia mort a trets en una emboscada. En Mal Aquí tampoc va fer acte de presència, perquè aquell hivern s’havia posat malalt, s’havia enllitat en una casa que es deia la Torre de Rupit, però a si mateix no s’havia sabut curar i s’havia mort per Setmana Santa. En Manta tampoc va aparèixer, perquè la seva mare se l’havia endut als balnearis de Suïssa. L’A poc a poc va ser l’últim, i va dur una cabra que tenia llet perquè el cabrit se li havia mort de diarrea. Va dir, «La llet de cabra és la més semblant a la llet de dona». I la Bernadeta se’n va alegrar, que tots aquells homes se n’anessin, i que aquell animal trist que buscava el seu cabrit es quedés a fer-li companyia. La cabra tenia la cara allargada, els ulls llestos, el morro tou i calent, les orelles primes i les banyes que li creixien al clatell. Entrava i sortia quan volia com si la casa fos seva, i quan mastegava, amb posat d’indiferència, la boca se li obria cap a un costat i els dos penjolls del coll li rebotaven. La Bernadeta va sentir com se li aixecaven les velles nuvolades de despit, com provaven d’arromangar-li els dits i les genives perquè li creixessin les dents i les urpes de la ràbia, però no va trobar forces per enfadar-se, i amb el poc que havia acumulat a còpia d’anys d’arrossegar-se pel fang de la misèria aliena, va comprar més cabres. Un ramat escarransit de bèsties trempades que es ficaven per tot arreu. A cada racó de la casa un animal que feia «Beee, beee». I si algú encara pujava al mas amb preguntes, la Bernadeta els deia que ja no s’hi veia, i els venia un cabrit o un tros de formatge. Li va agradar fer formatge, perquè era com fer màgia. La llet, silenciosa, quan no miraves, es transformava en una massa espessa, compacta i sedosa, que la Bernadeta tallava. Després ficava els braços dins d’aquella sang tèrbola, com caldo, tèbia, i blanca en comptes de vermella. Una bassa d’oblit coagulada, on perdies les mans fins que emmotllaves. Llavors tot regalimava. Els colzes, els coladors, els motlles d’espart, la taula. La casa feia olor de llet, de florit, d’humitat. I els formatges reposaven. A les fosques. Cadascun com un món que encara no s’hagués despertat. A punt de fer fongs que serien la seva molsa, i els seus matolls, i els brots esprimatxats de fulles verdes dels seus arbres i les seves flors i els seus insectes que volaven, i les seves bèsties, els seus peixos que caminaven, les granotes lletges, els gripaus sapastres, els porquets de sant Antoni, grossos com cabres, els milpeus com serps, els llangardaixos com cavalls, les gallines monstruoses, els ratolins, les mosteles, els esquirols, els lirons, les rates, els talps, les musaranyes.

El marc de la porta de l’habitació de la Bernadeta es va il·luminar. I la va creuar, retallada, la silueta de la Marta, voltada de llum blava. La vella, endormiscada, la va entrellucar i va pensar que semblava una fada que hagués agafat una estrella amb la mà. La va cridar:

–Marta. –La Marta va enlluernar la Bernadeta i va mussitar:

–Se n’ha anat la llum. Vaig a veure si és nostre. –Tenia els cabells molls i duia una tovallola a les espatlles.

Però la Bernadeta va estirar un braç cap a la lluentor, i feia un gest insistent perquè la Marta entrés. Perquè s’acostés. La volia tocar.

La Marta agafava els cabrits per les orelles i els aixecava. Belaven i saltaven. Li donaven cops de cap a la panxa. Els abastava les cues, que es movien contentes. Els perseguia. S’estirava a terra i se li enfilaven a l’esquena. Movia les cabres adultes cap aquí i cap allà. Les manava. Se’ls penjava al coll. Les feia caminar dretes. I reia. Amb una riallada líquida i fosca, d’ase, d’euga, que la Bernadeta havia sentit milions de vegades, perquè la Marta reia igual que la Joana. Però la Marta no sabia qui era la Joana. La Bernadeta no n’hi parlava. Ni de la Joana, ni de cap altra parenta. Ni del que els havia mancat a cadascuna, ni de les coses que ella veia. Perquè, igualment, la Marta se n’hauria oblidat. No tenia memòria, aquella nena. Havia nascut desmemoriada. Lleugera i despreocupada. Oblidadissa. Cap buit. I li havia costat molt parlar. Les monges de Sant Hilari, quan havia començat l’escola, perquè una monja grossa i suada havia pujat al mas Clavell i havia dit que la Marta havia d’anar a escola, havien pensat que era aturada. Perquè només reia, i deia «allò» o «això» o «daixònsins» quan no es recordava de les paraules, i s’expressava amb tan poca precisió que costava molt d’entendrela, deia «pot» i volia dir «bol», deia «cabra» i volia dir «gos», deia «tai» i volia dir «formatge».

Va caure un altre llamp. Es va estendre com una teranyina i va il·luminar les muntanyes i els arbres. Va assenyalar les gotes de pluja, el camí, l’hort, l’era, i la teulada. La llum del llampec va resseguir les parets de dins la casa, els mobles, el llit, la vella. Llavors la Marta va entrar a l’habitació de la Bernadeta, i es va atansar a la finestra. Va mirar fora, però la foscor es va tornar a empassar totes les coses. El tro va retrunyir sord, greu i brutal, i mentre el seu bramul s’escampava, tots els altres sons van afogar-se.

A vegades les cabres se’ls escapaven, i els veïns les hi tornaven. A la Bernadeta li desagradaven aquells pagesos i el que veia quan se’ls mirava. Les coses que havien fet, i les que no havien fet encara, i com es moririen. I s’amagava. Però a la Marta la divertien, aquells homes sorruts que li deien, «La cabra és la vaca dels pobres». O «Les cabres duen la febre de Malta». O «Les cabres, quan les munys, murmuren frases obscenes», o «La cabra, pels seus pecats, els genolls porta pelats. Pels seus mals pensaments, la barba sota les dents. I per la seva culpa, porta la cua curta». O «Quan la cabra esternuda, és que vol mudar el temps». A vegades la deixaven pujar als seus tractors i els seus remolcs. I un dia de sobte la Marta havia dit, «Tothom té moto» i «Vull una moto per fer carreres». Si paraves l’orella senties els zumzeigs, els grunys i els roncs, la muntanya com un formiguer. I la Marta s’havia posat a treballar a la fàbrica de tripes. Però llavors, quan havia arreplegat prou diners, havia anunciat, «No em compraré una moto, em compraré un cotxe, perquè ara m’agraden més els ral·lis». Ja havia conegut el pilot. Que era el pare de l’Alexandra. La Marta havia arribat al mas Clavell amb un ull morat i rascades, i havia exclamat, «M’han atropellat!». Reia, «Ens miràvem la cursa des d’un bon revolt, però hi havia grava a la pista, i un dels cotxes ha derrapat i ha sortit, i ens ha envestit a mi i a un de Viladrau. Ens ha tirat contra un marge, i ens han obligat a anar a la clínica, i per culpa d’això ens hem perdut tot el campionat. Però després el pilot que ens ha envestit m’ha regalat el seu trofeu», somreia eufòrica, «i m’ha convidat a ser el seu copilot demà». I aquella història es va allargar molts anys. Que si sí, i que si no, i que si sí altra vegada. La Bernadeta si podia només es mirava les seves cabres, però a vegades entreveia el pilot, com feia que no, que no, amb el cap. El veia voltat de nens i d’una altra dona. El veia com se n’anava. La Marta no plorava. Se n’oblidava de seguida. Però llavors se celebrava una altra carrera, i també s’oblidava que se n’havia oblidat. I sant tornem-hi. Una altra vegada. Fins que abans i tot que ho sabés la Marta, la Bernadeta ho va entrellucar, que estava embarassada.

Els ulls de la Marta brillaven esbatanats davant de la finestra. Es mirava la nit negra. Enfocava la llum blava contra el vidre, però fora tot era fosc, i aquella claror aigualida no arribava a tocar cap cosa. Es va girar cap a la Bernadeta i va dir:

–M’ha semblat veure un toro a l’era! –I llavors va riure. Escandalosa. I la Bernadeta va riure amb ella.

La Marta encara treballava a la fàbrica de tripes, però ja no feia carreres, ara formava part del grup de teatre del poble, que eren els mateixos que organitzaven les festes de Nadal i que segons ella muntaven «la cavalcada de Reis més espectacular de la comarca». Amb unes carrosses ufanoses que repintaven cada any i que es repartien com podien per guardar-les. La Marta tenia la carrossa del rei blanc, que era blava i daurada, a la cort de les cabres. Quan feien obres de teatre, la Marta sempre demanava papers petits, còmics i amb poc diàleg, que si no era incapaç de recordar-se’n. I l’Alexandra invariablement exclamava, «No, si us plau, mama, quina vergonya, una altra vegada!», perquè l’Alexandra era una criatura seriosa, que no semblava filla de la seva mare, i no li agradaven gens les coses que feien vergonya. Encara que fos aliena. Ho era des de nena, de minuciosa i severa. Que quan la Bernadeta es confonia, i li deia el nom que no tocava, li deia «Dolça», o li deia «Marta», l’Alexandra la mirava inflexible, i assestava, «Em dic Alexandra». Amb un rigor tan gros que semblava que no pogués cabre dins d’una criatura tan petita. Després li preguntava, «Besàvia, tu quants anys tens?». La Bernadeta responia, «Molts». Però l’Alexandra volia precisió, «Però quants?». La Bernadeta contestava, «No ho sé», i la nena exclamava, «Però, com que no ho saps!?», la vella mussitava, «Em vaig despistar de comptar», i l’Alexandra feia que no amb el cap i preguntava, «Per què tothom es despista, en aquesta casa?!», i insistia, «Però més o menys de cent?», «Jo crec que més», i la criatura amollava, «No t’hauries d’haver descomptat». Però la Bernadeta s’arronsava d’espatlles, perquè fet i fet eren els anys, els que anaven despistats, cada vegada més de pressa, cada vegada més lleugers i desbocats. I en aquella casa, i en aquella muntanya, i a tot arreu, si ho pensaves, el temps havia fet sempre el que li havia donat la gana. La Marta era una dona que ja tenia una filla, i l’Alexandra, que hauria de ser una criatura de bolquers, era una noia feta, i sense paciència, que continuava trobant la majoria de coses ridícules i poc acurades. I que deia, «Que burros!», tota l’estona, amb una veu greu i àcida, que et feia dubtar de si era desitjable o no, ser burro. S’assemblava a l’Elisabet, encara que ella no ho sabia. Però era presumida com la Dolça. Es retratava constantment, frunzint els llavis i tombant el cap. I a tota hora es queixava que el mas Clavell era una casa vella i que havien de reformar-la, amb un to de veu digne de la Margarida. L’Alexandra estudiava alguna cosa que la Bernadeta entenia només a mitges, i no només no feia carreres, com la seva mare, sinó que ni tan sols conduïa, perquè aquell cabrit estricte i impacient invariablement obtenia el que volia, i sempre aconseguia que la portessin a tot arreu. Ara anava amb un xicot que era d’Olot, i que la duia amunt i avall tot el dia. Les dues primeres coses que l’Alexandra havia dit d’aquell noi eren, «Té un Audi» i «Casa seva està reformada». I un dia que la Bernadeta encara es trobava força bé i que havien segut les tres a l’era, els havia explicat com s’havien conegut, quan ella treballava amb la brigada jove de l’ajuntament. La feina era «avorridíssima» i els feien dur unes bruses taronges «horribles», però l’Alexandra havia retallat la seva perquè no fos tan lletja, sense demanar si la podia tallar, perquè no l’hi haurien deixat fer, i així, quan li van dir que no es podia escurçar, ja era massa tard i ensenyava tot el ventre. I els deia, «La primera vegada que vam parlar, l’Eloi, que estava de vacances amb els seus pares, em va dir que li agradava la samarreta que jo portava. La taronja tallada. I jo li vaig contestar, que burro!, però si semblo una bombona de butano». La Marta i la Bernadeta reien, i la Marta havia preguntat, «Li vas dir burro?», i l’Alexandra havia respost, «Clar».

La Marta es va atansar al llit, i la Bernadeta li va agafar la mà com si l’hagués caçada. Se la va acostar al pit. I va dir, amb la veu rogallosa i reposada de no haver-la fet servir en tot el dia:

–Hem estat bé, nosaltres, Marta. Ens hem fet bona companyia.

I la Marta va tornar a riure. Més. La riallada va brollar càlida. Vaporosa. Embolcalladora. A la vella se li va encomanar. Amb els ulls oberts pentinava la nit cavernosa. Es mirava les nuvolades carregades, la llum groga de les cases, la foscor sota els arbres. Fins que va trobar l’Alexandra. Amagada en un tros de bosc prop d’Olot on encara no plovia. Quan comencessin a caure gotes els seus amics obririen les boques i donarien voltes sota l’aigua. Eren mitja dotzena de noies i nois, a les fosques. La Bernadeta amb prou feines els veia les cares, només distingia taques, bonys, braços, la brasa dels cigarrets, alguna dent que brillava, el baf quan parlaven, el centelleig de les ampolles i de les arracades. Bevien i ballaven, saltaven i cridaven, i reien, i s’empentaven, i es petonejaven, i s’enfilaven a coll els uns dels altres, i queien i tornaven a enlairar-se. Eren un embalum de cossos contents, movent-se a la vegada com ombres embriagues.

La Marta, enriolada, va mormolar:

–Vinga, vinga, a dormir, vinga. –I la vella va creure. Encara somreia. Va tancar els ulls com una nena, la Marta la va acariciar, i un sopor espès va aixoplugar-la. Els últims fils que la lligaven a la consciència es van esfilagarsar, més prims cada vegada, i es van trencar. I la Bernadeta es va adormir.

L’entrada i la cuina estaven a les fosques. Les dones seien al volt de la taula. Feien botar els genolls i els peus i rascaven amb les ungles tot el que trobaven. La Blanca va badallar. L’Elisabet va sospirar. L’Àngela va rebufar. I la Dolça no es va poder aguantar més i va preguntar:

–Quant falta?

La Joana va respondre:

–No gaire.

A través dels vidres de la porta van veure com la llum blava del mirallet baixava les escales. La Marta va anar fins a l’armariet encastat de l’entrada i el va il·luminar. Va remenar pius, i cada vegada que els tocava feien clec, però la foscor guanyava i la llum no tornava.

La Joana va dir:

–Vet aquí que una vegada hi havia uns pagesos, marit i muller, que vivien en un mas envoltat dels camps que ells mateixos sembraven. Però tenien una gran estesa de terres, i no donaven l’abast.

Les dones es van remoure cofoies. La Blanca i l’Àngela van repenjar les esquenes als respatllers. La Dolça i l’Elisabet, els colzes sobre la taula i les barbetes a les mans.

–Un matí el pagès va sortir a guaitar els camps i es va adonar que el blat ja enrossia i que aviat l’hauria de segar. Així que va baixar al poble a llogar segadors, però quan hi va ser va trobar-se que totes les colles estaven contractades i que havia fet tard. Així que l’home, encaparrat i pesarós, se’n va tornar cap a casa tot pensant, «Com ho faré, sense segadors?! Si el blat ja és madur! I tant de tros com en tinc! Valga’m l’osca del fus!». Estava tan intranquil que remugava en veu alta, «Ves on redimoni en podria trobar, de segadors! Que fins em donaria al dimoni, si me’l segava». El dimoni no s’ho va fer dir dues vegades. Va agafar dos dimonis més, els va vestir de segadors, i tots tres es van plantar davant del pagès, i li van dir, «Us calen segadors?». L’home prou que va veure qui eren, si els penjava la cua!, però com que no sabia com sortir-se’n, d’aquell tràngol, va pensar que estava disposat a tot, i els va respondre, «Sí que n’he de menester!». I li van fer una oferta, l’ànima a canvi que ells fessin tota la feina que el pagès manés.

La llum del mirallet de la Marta feia ombres fugisseres que s’allargaven cap a totes bandes. La claror freda anava amunt i avall a l’entrada, es ficava a la cuina a través dels vidres i il·luminava a corredisses la pica, la finestra, la taula. La veu fonda i rasposa de la Joana continuava:

–L’endemà els tres dimonis li van dir a l’amo, «Anem a segar!». Però quan van ser al camp, es van asseure sota una figuera i es van posar a afilar les eines. A mig matí, el pagès els va anar a veure i els va trobar que encara esmolaven, i que després es posaven a cosir-se les espardenyes, i l’home se’n va tornar a casa pensant en el blat que perdria. Però quan al migdia hi va fer cap, els ulls li volien sortir de les òrbites de la sorpresa, perquè el blat estava tot segat i agarberat. «Mireu, amo, ja hem acabat!», va dir el dimoni gros, «ara us toca a vós». Al pobre home, esmaperdut, tot el que se li va acudir va ser dir, «Primer deixeu-me acomiadar de la dona», i li van donar un dia perquè digués adeu.

La Marta es va arronsar d’espatlles i va tancar l’armariet. Va badallar i se’n va anar escales amunt amb la llum lívida del mirallet, eixugant-se els cabells amb la tovallola. La van sentir com entrava a la seva cambra. La pluja tamborinejava. I les dones es van quedar a les fosques altra vegada.

–El pagès, alacaigut i trist, va tornar a casa, i quan la seva esposa el va veure arribar amb aquell posat, li va demanar: «Però a tu què et passa?» «Una de molt grossa!», va respondre, i tot plorós li va explicar en quina una es trobava, mentre exclamava, «M’han enganyat, m’han enganyat!». Però ella, que era més llesta que un llamp i que una fura, que la fam i que el dimoni i que tots alhora, li va respondre, ben calmosa, «Va, va, no hi pateixis tant. Quan vinguin a buscar-te, els dius que la feina no l’han pas acabada. I me’ls envies».

El vent bramulava. Ràfegues d’aigua colpejaven la casa. Les gotes redoblaven cada vegada més impetuoses. Els llamps esgarrapaven primer el cel, després els arbres.

–L’endemà a primera hora els tres dimonis es van presentar al mas i van preguntar al pagès, «Esteu a punt?». Però l’home va respondre, «Encara no. Que primer la meva dona diu que us vol veure». La mestressa va sortir a l’era, i va preguntar, «Aquests són els jornalers? Ara veurem si treballen tan bé com deies». I va agafar cadascú a banda. Al primer li va manar que anés al pou i poués tota l’aigua. I li va prestar una cistella perquè la portés fins a la casa. Al segon li va donar una pell de cabrit, i el va enviar al riu perquè la rentés fins que fos ben blanca. I al tercer li va posar l’hereu en braços, que encara era una criatura de bolquers, i li va manar que li ensenyés la Doctrina. Quan va ser el vespre, la mestressa els va anar a veure. Va arribar al pou i va demanar al primer dimoni, «Què? Com va la feina?». Però el diable va respondre enfadat, «No sé fer-la! De seguida que trec l’aigua del pou, torna a caure a dintre! Plego!», i va córrer enfurit cap a l’infern.

El volt de la taula es va afegir a la gatzara del temporal. Les dones cridaven, reien i feien merder amb peus i mans.

–La pagesa va anar al riu a veure el segon: «Què? Com va la feina?», va preguntar, però el dimoni li va respondre, «Malament! Com més frego, més negra es torna la pell!». I va fugir enrabiat.

La Dolça, la Blanca, l’Elisabet i fins i tot l’Àngela victorejaven com bèsties. Bordaven i miolaven, belaven, cloquejaven, clacaven, carrisquejaven, piulaven, grunyien, mugien, raucaven, renillaven, udolaven.

–La dona va cercar el tercer dimoni, i el va trobar que renegava entre dents. Quan li va demanar, «Què? Com va la feina?», li va respondre traient foc pels queixals, «Per fer aquesta feina haureu de trobar un altre mosso, mestressa. No veieu que m’hi escarrasso com un boig i la criatura encara no parla! I per acabar-ho d’adobar, les paraules de la Doctrina em fan recargolar la llengua!», i aquest també va tornar encolerit cap a l’infern.

Dins de la cuina s’esgargamellaven:

–Bub-bub, meu, mau, beee, mec-mec, roc-roc, ric-ric, xiu-xiu, cloc-cloc, iiiiiiiiiii, quecquerequec, ihà, ihà, uuuuuu, muuuuuuu, auuuuuuuu.

La Joana continuava:

–La mestressa va anar a trobar el seu home, que l’esperava ansiós, i que quan va saber la feta de la pagesa, de tan content no hi cabia a la pell, i els dos ballaven i saltaven i reien.

I les dones també ballaven i saltaven i reien. Fins que enmig de l’obscuritat més negra, i dels crits més alegres, la veu fonda i rasposa de la Joana va dir:

–Parem taula, que ja soms a cap de terme.

Les dones es van incorporar de cop, i van fer silenci. La Joana va afegir:

–Encenem espelmes. –I van encendre espelmes–. Posem estovalles netes. –I van posar estovalles netes–. Col·loquem plats i coberts. –I van col·locar els plats i els coberts. I els tovallons. I les copes de peu blau. I van destapar la sosenga, i els bunyols, i el morterol, i les freixures. Es van apartar i van admirar orgulloses la taula parada. I la Joana, amb un somriure cavernós i sense dents a la boca, va murmurar:

–És hora.

Les dones van xisclar fluixet i van picar de mans sense que sonés. Es van posar en fila i van sortir. Van travessar l’entrada com erugues. Les unes darrere les altres. Eren una comitiva frisosa que pujava les escales mirant enlaire. La Joana al davant, després la Dolça, l’Elisabet, la Blanca i l’Àngela. Van arribar a la sala. Es van ficar a l’habitació, on la Margarida les esperava. Van encerclar el llit a les fosques, fent rotllana. La pluja repicava eixordadora com tambors dalt la teulada. Les dones xiuxiuejaven agitades. La Margarida feia, «Xxxt!», resignada. La Bernadeta era una taca negra que roncava. El ronc era nasal, somort i aspre. Algunes van riure fluixet, pel riure que fan els roncs a vegades. Va caure un altre llamp. La llum blanca va il·luminar el llit, la vella que hi dormia dins, amb les parpelles tancades i la cara reposada, com si sabés on anava. I el tro va retrunyir seguit, gutural i immens, com si fos dins la casa. Després va tornar la fosca, i només se sentia el so de l’aigua. La Bernadeta ja no roncava. Va estirar la barbeta. Va aixecar les celles. Va entreobrir els llavis. I les dones al volt del llit es van agafar les mans.

NOTA DE L’AUTORA

Molts dels contes i llegendes que apareixen al llibre, entre els quals «L’herba dels pets», «Els tres germans ganduls» i «L’home que va donar-se al dimoni», també anomenat «Els tres dimonis», els vaig descobrir als llibres Folklore del Lluçanès, de Josep M. Vilarmau i Cabanes, i El folklore de Rupit i Pruit, ambdues edicions a cura del Grup de Recerca Folklòrica d’Osona (Jaume Aiats i Abeyà, Ignasi Roviró i Alemany, i Xavier Roviró i Alemany). Vaig llegir per primera vegada el conte «L’hostal de la Lletja» (en què una dona aconsegueix trencar un pacte amb el dimoni gràcies al fet que al seu marit li manca un dit petit del peu) a Montseny. Històries i llegendes, de Xavier Roviró i Alemany. Per aprofundir en l’imaginari de les Guilleries m’ha estat de gran ajuda, entre d’altres, Històries de les Guilleries, del mateix autor, així com l’article «Les Guilleries. Terra de refugi», de Josep Tarrés i Turon. Per construir el personatge del Clavell i la seva colla, he consultat, entre d’altres, Serrallonga, el bandoler llegendari català, de Xavier Roviró i Alemany, el Proceso instruido contra Juan Sala y Serrallonga, lladre de pas (salteador de caminos), estractado en su parte más interesante por Juan Cortada, Joan Serrallonga: Vida i mite del famós bandoler, de Joan Reglà i Joan Fuster, Serrallonga. El bandoler, les seves dones i la justícia, d’Isabel Graupera i Lluís Burillo, o el blog Serrallonga 1640. Per treballar el personatge d’en Miquel Paracolls de Malla m’ha resultat imprescindible la documentació que m’ha facilitat l’Arxiu i Biblioteca Episcopal de Vic.

Per investigar sobre la figura del dimoni, el pacte i la baixada a l’infern de la Margarida m’han estat de molta ajuda, entre d’altres, El diable és català, de Sylvia LagardaMata, el projecte El simbolisme del pacte amb el dimoni en les llegendes catalanes. Una mostra de transmissió ideològica en l’imaginari català, de Pilar Juanhuix Tarrés, Dimonis. Apunts de Jacint Verdaguer a la Casa d’Oració, editat per Enric Casasses, així com Visio Tnugdali, atribuïda al germà Marcus, o les descripcions de l’infern que fa Josefa Menéndez a Un Appel à l’Amour.

El personatge d’en Pantano està inspirat en els textos de Félix Jurado Memorias de un niño de la guerra (1936-1939) escritas cuando me jubilé. Dedicadas a la madre de mis hijos, Lucía Escobar Fernández, als quals vaig arribar gràcies al llibre Història de la construcció del Pantà de Sau, de Joan Lagunas. Els versos que el Lleig recita a la Dolça són d’un poema atribuït a Ramon Vila Capdevila, Caracremada.

Pel que fa a la majoria de receptes, m’he amarat dels receptaris Llibre de Sent Soví (o Llibre de totes maneres de potatges de menjar) i Llibre del Coch (o Llibre de doctrina per a ben servir, de tallar y del art de coch ço es de qualsevol manera, potatges y salses compost per lo diligent mestre Robert coch del Serenissimo senyor Don Ferrando Rey de Napols).

I per acabar, no podria deixar de citar, entre d’altres, l’article «Llevadores, guaridores i fetilleres. Exemples de sabers i pràctiques femenines a la Catalunya medieval», de Teresa Vinyoles i Vidal i Pau Castell Granados, l’article «Festes i “alegries” baixmedievals», de Teresa Vinyoles i Vidal, així com la tesi doctoral Orígens i evolució de la cacera de bruixes a Catalunya (segles XV-XVI), de Pau Castell Granados, el llibre El llop i els humans: Passat i present a Catalunya, de Josep Maria Massip i Gibert, The Magical Universe: Everyday Ritual and Magic in Pre-Modern Europe, de Stephen Wilson, Les arrels llegendàries de Catalunya, de Xavier Fàbregas, «Collformich: Relació històrica dels successos ocorreguts des del dia 8 al 11 de gener de 1874, amb motiu de l’entrada dels carlins a Vic», que es va publicar anònimament, però es creu que és obra de Mn. Josep Gudiol i Cunill, i Emboscats: La guerra dels que no hi van anar, d’Esther Miralles.

AGRAÏMENTS

Gràcies infinites, Oscar Holloway, Mikel Aboitiz, Marta Garolera, Jan Ferrarons i Llagostera, Nil Prats, Xavier Roviró i Alemany, Mercè Sáez, Francesc Solà, Joan Sáez, Isabel Obiols, Silvia Sesé, Marina Penalva, María Lynch, Mara Faye Lethem, Alexandra Laudo, Lluís Bassaganya, Isa Basset, Jordi Coma, Nadina Latorre, Cristina Oliver, Ignasi Roviró, Jaume Coll, Jaume Coll pare, Maria Mariné, Sebastien Roueche, Albert Grabulosa, Paula Fonollà, Cristina Grau, Gerard Canals Puigvendrelló, Aina Orriols, Àngels Rovira, Francesca Rizzi, Concepció Garcia, Ricard Dilmé i Burjats, Krisztina Nemes, Clara Cortadelles, Martí Sancliment, Mercè Paracolls, Rosa Maria Paracolls, Rafel Ginebra i Molins, Pol Serrahima, Joan Pastoret, Josep Serra, Pau Cardellach, Pius Pujades, Montse Cordero, Nicolás Gaviria, família Pérez-Izquierdo.

Aquesta novel·la va rebre una de les Ajudes a la Creació Literària de la Generalitat 2020 i va comptar amb el suport de les beques Premis Barcelona 2020 de l’ajuntament de la ciutat.

Mentre escrivia aquest llibre, vaig ser escriptora resident a l’Alan Cheuse International Writers Center de la Universitat George Mason (Virginia), al programa Writers Art Omi-Ledig House (Nova York), a la residència Faberllull (Olot), a Santa Maddalena Foundation (la Toscana) i a la Residència Literària Finestres (Palamós). A totes aquestes iniciatives, i a tots aquells que en formen part i les fan possibles, gràcies.

[←1]

«semblava malvada, però només era vella»

[←2]

«Però no em puc imaginar com uns ulls de lladre s’han immiscit en la nostra estirp» (Saga de Njál).

Edició en format digital: mayo de 2023

© Irene Solà Sáez. CASANOVAS & LYNCH LITERARY AGENCY, SL. info@casanovaslynch.com, 2023

© EDITORIAL ANAGRAMA, S.A., 2023
Pau Claris 172, Principal 2ª
08037 Barcelona

© «Ànimes del Purgatori consolades amb una ofrena», © 2023 Photo The Morgan Library & Museum / Art Resource, NY / Scala, Florence

ISBN: 978-84-339-1869-7

Composició digital: www.acatia.es

anagrama@anagrama-ed.es

www.anagrama-ed.es