Suzanne Collins

THE BALLAD OF SONGBIRDS AND SNAKES

Copyright © 2020 by Suzanne Collins

All Rights Reserved

Hebrew Language Copyright

© 2020 Kinneret, Zmora, Dvir — Publishing House Ltd.

כל הזכויות שמורות

זכויות בעברית

© תש״ף 2020 כנרת, זמורה, דביר — מוציאים לאור בע"מ

עורכת התרגום: תמר הוכשטטר

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, לאחסן במאגר מידע, לשדר או לקלוט בכל דרך או אמצעי אלקטרוני, אופטי או מכני או אחר כל חלק שהוא מהחומר שבספר זה.

שימוש מסחרי מכל סוג שהוא בחומר הכלול בספר זה אסור בהחלט

אלא ברשות מפורשת בכתב מהמו"ל.

סידור, עימוד, הפקה וקדם־דפוס במפעלי כנרת, זמורה, דביר — מוציאים לאור בע"מ

רח' אגוז 6, פארק תעשיות חמן, חבל מודיעין 7319900

Kinneret, Zmora, Dvir — Publishing House Ltd.

6 Egoz St., Hevel Modi'in Industrial Park 7319900, Israel

מסת"ב 978-965-574-133-9 ISBN

www.kinbooks.co.il

לנורטון וג'ין ג'סטר

"מכאן אנו למדים, שכל זמן שבני האדם חיים בלי כוח משותף שיטיל את מוראו על כולם, שרויים הם באותו מצב הקרוי מלחמה; וזוהי מלחמת כל אדם בכל אדם".

— תומס הובס, "לויתן", 11651

"המצב הטבעי יש לו חוק טבעי הקובע את סדריו, חוק המחייב כל אדם; והשכל, שהוא הוא אותו חוק, מורה את כל השואל לעצתו, שהואיל וכל בני־האדם שווים ועומדים ברשות עצמם, אסור שמי מהם יעשה רעה לחברו בכל הנוגע לחייו, לבריאותו, לחירותו או לרכושו..."

— ג'ון לוק, "על הממשל המדיני — המסכת השנייה", 21689

"האדם נולד חפשי, ובכל מקום אסור הוא באזיקים".

— ז'אן ז'אק רוסו, "על האמנה החברתית", 31762

"טוֹבָה הַחָכְמָה שֶׁטֶּבַע יָבִיא;

שִׂכְלֵנוּ הַחַטְטָן

פּוֹגֵם צוּרוֹת־הַדְּבָרִים הַיָּפוֹת:

נִרְצַח לְבַתֵּר אוֹתָן".

— ויליאם ורדסוורת, "שדוד־מערכות", 41798

"הירהרתי בתכונות הטובות שהתגלו בו בראשית חייו, וכיצד רמסו מיטיביו את כל רגשותיו העדינים בעצם התיעוב והבוז שהפגינו כלפיו".

— מרי שלי, "פרנקנשטיין", 51818

תומס הובס, לויתן, עמ' 116, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1992. תירגם מאנגלית: יוסף אור.

ג'ון לוק, על הממשל המדיני — המסכת השנייה, עמ' 6-5, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2012. תירגם מאנגלית: יוסף אור.

ז'אן ז'אק רוסו, על האמנה החברתית, עמ' 9, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1990. תירגם מצרפתית: יוסף אור.

ויליאם ורדסוורת, שדוד־מערכות, מתוך משירי שקספיר, וורדסוורת וטניסון, עמ' 33, הוצאת "אופיר", 1969. תירגם מאנגלית: יהושע כוכב.

מרי שלי, פרנקנשטיין, עמ' 173, פן הוצאה לאור/ידיעות אחרונות/ספרי חמד, 2005. מאנגלית: שרון פרמינגר.

חלק ראשון:
המדריך

1

קוֹריאוֹלָנוּס שמט את חופן הכרוב אל סיר המים הרותחים ונשבע שיגיע יום, והמאכל הזה לעולם לא ייכנס שוב אל פיו. אבל היום הזה עדיין לא הגיע. לא היתה ברירה אלא לאכול קערה גדולה מהמאכל האנמי, ולשתות כל טיפת מרק, כדי למנוע מהבטן שלו לקרקר במהלך טקס האסיף. היה זה אחד מבין אמצעי זהירות רבים שנקט כדי להסוות את העובדה שלמרות שהוא ומשפחתו מתגוררים בפנטהאוז של בניין הדירות המפואר ביותר בקפיטול, הם עניים כמו אספסוף המחוזות. שבגיל שמונה־עשרה, ליורש לבית סנואו המפואר־לשעבר, אין דבר לחיות ממנו מלבד שכלו.

החולצה שהתכוון ללבוש לטקס עוררה בו דאגה. היה לו זוג סביר של מכנסי ערב כהים שנקנו בשנה שעברה בשוק השחור, אבל החולצה היא הדבר שאנשים מסתכלים עליו. האקדמיה סיפקה את התלבושת האחידה שנדרשו ללבוש ביום־יום, למרבה המזל. אבל לטקס של היום הורו לתלמידים להתלבש בבגדים אופנתיים אך מאופקים, כראוי לאירוע. טיגריס אמרה לו שיסמוך עליה, וכך עשה. המיומנות של בת הדודה שלו בחוט ומחט היא הדבר היחיד שהציל אותו עד כה. ועדיין, הוא לא היה יכול לצפות לנסים.

החולצה ששלפו מירכתי הארון — חולצה של אביו מימים טובים יותר — היתה מוכתמת וצהובה משנים. מחצית הכפתורים היו חסרים, ובחפת אחד היה חור מסיגריה. מרוטה כל כך שאפילו בזמנים הקשים ביותר לא היה ניתן למכור אותה, וזאת אמורה להיות החולצה שילבש לטקס האסיף? הבוקר, עם שחר, נכנס לחדרה וגילה שהוא ריק, גם בת דודתו וגם החולצה לא היו שם. לא סימן טוב. האם טיגריס התייאשה מהבגד הישן והעזה לצאת אל השוק השחור במאמץ של הרגע האחרון למצוא לו פריט קצת יותר הולם? ומה בשם שמיים יש לה לתת בתמורה? רק דבר אחד — את עצמה — ובית סנואו עדיין לא הידרדר לשפל הזה. או שהוא מידרדר ברגעים אלה, בעוד הוא ממליח את הכרוב?

הוא חשב על אנשים מצמידים לה תגית מחיר. טיגריס לא היתה יפהפייה גדולה, לא עם האף הארוך והמחודד והגוף הכחוש, אבל היתה בה מתיקות, פגיעות שמזמינה ניצול. היא היתה מוצאת קונים אם היתה רוצה. הרעיון מילא אותו בחילה וחוסר אונים, ולפיכך גועל עצמי.

ממעמקי הדירה התנגנה ההקלטה של המנון הקפיטול, "אבן החן של פּאנֶם". קול הסופרנו הרועד של סבתו הצטרף לשירה, מהדהד בין הקירות.

אבן החן של פאנם,

עיר נשגבת,

על פני עידנים תזדהרי זהובה.

כמו תמיד, היא זייפה להחריד וקצת פיגרה בקצב. בשנה הראשונה של המלחמה היא השמיעה את ההקלטה במועדים הלאומיים כדי להחדיר פטריוטיות בקוריאולנוס בן החמש ובטיגריס בת השמונה. הרסיטל היומי התחיל עם אותו יום שחור־משחור, כשהמורדים מהמחוזות צרו על הקפיטול וניתקו אותו מאספקה למשך השנתיים שנותרו למלחמה. "זכרו, ילדים," היא היתה אומרת, "כיתרו אותנו — אך לא הביסו אותנו!" והיא היתה מסלסלת את ההמנון מחלון הפנטהאוז בעוד הפצצות נופלות מהשמיים. היה זה מעשה ההתרסה הקטן שלה.

נכרע ברך בתודה

מולך היחידה,

ואז התווים שמעולם לא הצליחה ממש להפיק...

ולך נישבע באהבה!

קוריאולנוס התכווץ קלות. למרות שהמורדים דממו לפני עשור, סבתו המשיכה לשיר. שני בתים עוד לפניה.

אבן החן של פאנם,

מולדת הצדק,

כתר חוכמה את ראשך יעטר.

הוא תהה אם רהיטים נוספים היו סופגים חלק מהצליל, אבל השאלה היתה תיאורטית בלבד. נכון לעכשיו דירת הפנטהאוז שלהם היתה מיקרוקוסמוס של הקפיטול עצמו, הנושא את צלקות המתקפות המתמידות של המורדים. הקירות שגובהם שישה מטרים היו סדוקים, תקרת הפיתוחים מנוקדת חורים במקומות שנפלו מהם גושי טיח, ורצועות שחורות ומכוערות של סרט בידוד קיבעו את הזגוגיות השבורות של החלונות המקומרים המשקיפים על העיר. במהלך המלחמה ועשר השנים שעברו מאז, נאלצה המשפחה למכור פריטי רכוש רבים או לסחור בהם. חדרים מסוימים היו ריקים לחלוטין ועמדו סגורים, ואילו אחרים נותרו מרוהטים בצמצום, במקרה הטוב. וגרוע מזה, בקור הגדול של החורף האחרון למצור, כמה רהיטי עץ מגולפים ואלגנטיים ואין־ספור ספרים הועלו קורבן לאח המבוערת על מנת שהמשפחה לא תקפא למוות. בכל פעם שראה את הדפים הססגוניים של הספרים המאוירים שלו — אלה שאהב כל כך לקרוא בהם עם אמא שלו — הופכים לאפר, פרץ קוריאולנוס בבכי. אבל מוטב עצוב מאשר מת.

מביקורים בדירות של חברים ידע קוריאולנוס שרוב המשפחות התחילו לתקן את בתיהן, אבל משפחת סנואו לא יכלה להרשות לעצמה לקנות אפילו כמה מטרים של בד פשתן עבור חולצה חדשה. הוא חשב על חבריו לספסל הלימודים, הבוחרים מבין שפע הפריטים בארונות שלהם או לובשים חליפה חדשה שהוכנה במיוחד לאירוע, ותהה כמה זמן עוד יוכל להמשיך לשמור על מראית עין של עושר יחסי.

מפיצה חום ואור

סביבך נחבור,

ולך נאמנים נישאר.

אם טיגריס תחזור עם חולצה לא לבישה, מה יעשה אז? יעמיד פנים שחלה בשפעת ויתקשר להודיע שלא יגיע? פחדני. יעבור את הטקס איכשהו בחולצת התלבושת האחידה שלו? לא מכבד. ידחס את עצמו לחולצת הכפתורים האדומה שהיתה קטנה עליו כבר לפני שנתיים? עני. והתשובה? אף אחת מהאפשרויות.

אולי טיגריס הלכה לבקש את עזרתה של פַבְּריציה וואטְנוֹט, אישה מגוחכת ממש כמו שמה, אבל עם כישרון מסוים לסטייל בר־השגה. בין שהאופנה האחרונה היתה נוצות ובין שעור, פלסטיק או פרווה, היא תמיד מצאה דרך לשלב זאת בבגדים שלה במחירים סבירים. טיגריס לא הצטיינה כתלמידה, וּויתרה על השכלה גבוהה עם סיום לימודיה באקדמיה כדי לממש את חלומה להיות מעצבת אופנה. למרות שהגדרת התפקיד שלה היתה "מתלמדת", פבריציה העבידה אותה יותר כאילו היתה שפחה. היא דרשה ממנה שתעסה את רגליה ותנקה מפתחי הניקוז את השערות הארוכות שלה שצבען ורוד עז. אבל טיגריס מעולם לא התלוננה, וסירבה להקשיב לכל ביקורת שהיא על הבוסית שלה, כל כך שמחה ואסירת תודה היתה לזכות בעבודה בעולם האופנה.

אבן החן של פאנם,

מושב עוצמתנו

איתנה בעת שלום, מגינה במלחמה.

קוריאולנוס פתח את המקרר בתקווה למצוא שם משהו לשיפור מרק הכרוב. הפריט היחיד במקרר היה מחבת מתכת. הוא הרים את המכסה ומצא בפנים תערובת קרושה של תפוחי אדמה מרוסקים. האם סבתו מימשה סוף־סוף את האיום שלה שתלמד לבשל? האם הדבר הזה אכיל בכלל? הוא החזיר את המכסה למקומו עד שיהיו לו עוד פרטים. איזה פינוק היה זה פשוט לזרוק את התערובת לפח האשפה בלי לחשוב פעמיים. איזה פינוק היה זה שפשוט תהיה אשפה. הוא זכר, או שנדמה לו שהוא זוכר, איך כשהיה קטן מאוד, צפה במשאיות אשפה עם פועלים אֵווֹקסים — אין פועל משובח יותר מפועל נטול לשון, כך אמרה סבתא שלו תמיד — מתקדמות בזמזום לאורך הרחובות ומרוקנות שקים גדולים של מזון שהושלך, מכלים ריקים, פריטים ביתיים שהתבלו. ואז הגיעו הזמנים שבהם שום דבר לא היה חד־פעמי, שום קלוריה לא היתה מיותרת, ולא היה קיים פריט שאי אפשר להחליף במשהו אחר, או לשרוף כדי להתחמם, או לערום כנגד הקיר לשם הבידוד. כולם למדו לתעב בזבוז. אבל בימים אלה הוא חזר והפך אופנתי שוב. עדות לעושר, כמו חולצה ראויה.

על ארצנו גונני

זרועותייך שרייני,

החולצה. החולצה. היתה למוח שלו נטייה להתקבע על בעיה כמו זאת — על כל דבר, למעשה — ופשוט לא להרפות. כאילו שליטה ברכיב אחד בעולמו תמנע ממנו להיחרב. זה היה הרגל גרוע שמנע ממנו להבחין בדברים אחרים שעלולים לפגוע בו. הנטייה לאובססיה היתה מובנית במוח שלו, וסביר להניח שתביא למפלתו אם לא ילמד להתגבר עליה.

קולה של סבתו צייץ את הקרשנדו האחרון.

הקפיטול שלנו, חיים ונשמה!

זקנה משוגעת, עדיין נאחזת בימים שלפני המלחמה. הוא אהב אותה, אבל היא איבדה קשר עם המציאות לפני שנים. בכל ארוחה היא קישקשה על התפארת האגדית של משפחת סנואו, גם כשהמזון היה מרק שעועית מֵימי וקרקרים יבשים. ואם להאמין למה שהיא אומרת, היה זה מובן מאליו שצפוי לו עתיד מזהיר. "כשקוריאולנוס יהיה הנשיא..." היא פתחה ואמרה לעתים קרובות. "כשקוריאולנוס יהיה הנשיא..." כל דבר פגום, מחיל האוויר הרעוע של הקפיטול ועד המחיר השערורייתי של צלעות חזיר, יתוקן כבדרך קסם. תודה לאל שהמעלית המקולקלת והדלקת שלה בברכיים מנעו ממנה לצאת לעתים קרובות מהבית, ושהמבקרים המועטים שלה היו מאובנים כמוה.

הכרוב התחיל לרתוח, ממלא את המטבח בריח של עוני. קוריאולנוס דקר אותו בכף עץ. טיגריס עדיין לא חזרה. בקרוב יהיה מאוחר מדי להתקשר עם תירוץ. כולם כבר יתאספו באולם הֵוֶונְזְבּי באקדמיה. הוא ייאלץ להתמודד עם תגובתה הכועסת והמאוכזבת של המורה שלו לתקשורת, סאטיריה קליק, שדחפה להעניק לו את אחד מעשרים וארבעה התפקידים הנחשקים כמדריך במשחקי הרעב. מלבד היותו התלמיד המועדף על סאטיריה, הוא גם היה עוזר ההוראה שלה, ואין ספק שהיא תזדקק לו היום לצורך כלשהו. היא היתה לא צפויה לפעמים, בעיקר כאשר שתתה, ואין ספק שתעשה זאת ביום האסיף. מוטב שיתקשר אליה מראש, יאמר שהוא לא מפסיק להקיא או משהו כזה, ושיעשה כמיטב יכולתו להתאושש. הוא אזר אומץ ולקח את הטלפון כדי להצהיר על מחלה קשה, אבל אז הכתה בו מחשבה אחרת: אם הוא לא יגיע, האם היא תאפשר להעביר את תפקיד המדריך למישהו אחר? ואם כן, האם זה יפחית מהסיכוי שלו לזכות באחד מפרסי האקדמיה עם סיום הלימודים? ללא פרס כזה הוא לא יוכל להרשות לעצמו ללמוד באוניברסיטה, מה שאומר שלא תהיה לו קריירה, מה שאומר עתיד עגום עבורו, ומי יודע מה יעלה בגורל המשפחה, ו —

הדלת העקומה של הדירה נפתחה בקול גרירה ותלונה.

"קוֹריאוֹ!" קראה טיגריס, והוא סגר את הטלפון בטריקה. הכינוי שהעניקה לו כשנולד נדבק. הוא מיהר לצאת מהמטבח וכמעט הפיל אותה מרוב חיפזון, אבל היא היתה נלהבת מכדי לנזוף בו. "עשיתי את זה! עשיתי את זה! טוב, עשיתי משהו." כפות רגליה רצו ריצה מהירה במקום, בעודה מניפה קולב ועליו כיסוי בגדים ישן. "תראה, תראה, תראה!"

קוריאולנוס פתח את הרוכסן וקילף את כיסוי הבגדים מהחולצה.

היא היתה משגעת. לא, יותר מזה, היא היתה קלאסית. צבעו של בד הפשתן העבה לא היה הלבן המקורי וגם לא צהוב משנים, אלא צבע קרם נפלא. החפתים והצווארון הוחלפו בקטיפה שחורה, והכפתורים היו קוביות זהב והובנה. אבני פסיפס. בכל אחת נקדחו שני חורים זעירים עבור החוט.

"את גאון," הוא אמר מעומק הלב. "ובת הדודה הכי טובה בעולם." הוא הקפיד להרחיק את החולצה על מנת שלא תתקמט, וחיבק אותה בזרועו הפנויה. "שלג תמיד נוחת למעלה!"

"שלג תמיד נוחת למעלה!" קראה טיגריס. האמירה הזאת, על שם המשפחה שלהם — סנואו, עזרה להם לשרוד במהלך המלחמה, כשהיה צריך להשקיע מאמץ מתמיד כדי לא להירמס.

"ספרי לי הכול," הוא אמר, בידיעה שהיא ללא ספק רוצה לספר. היא כל כך אהבה לדבר על בגדים.

טיגריס הרימה ידיים וצחקה צחוק מתנשף. "מאיפה להתחיל?"

היא התחילה באקונומיקה. היא העירה באוזני הבוסית שלה שהווילונות הלבנים בחדר השינה של פבריציה נראים מלוכלכים, ובעודה משרה אותם במים עם אקונומיקה, היא הגניבה פנימה את החולצה. החולצה הגיבה נפלא, אבל שום השריה לא יכלה למחוק לחלוטין את הכתמים. אז היא הרתיחה את החולצה עם פרחי ציפורני חתול נבולים שמצאה בפח מחוץ לבית השכנים של פבריציה, והפרחים צבעו את הבד בדיוק במידה המספקת כדי להסתיר את הכתמים. מקור בד הקטיפה של החפתים היה שקיק שרוך גדול, שהכיל שלט עיטור כלשהו של סבא שלהם שלא היתה לו עוד משמעות. את אבני הפסיפס היא עקרה מפנים הארון בחדר האמבטיה של המשרתים. היא שיכנעה את איש התחזוקה של הבניין לקדוח בהן חורים בתמורה לתיקון הסרבלים שלו.

"כל זה קרה הבוקר?" הוא שאל.

"אה, לא, אתמול. ביום ראשון. הבוקר אני — מצאת את תפוחי האדמה שלי?" הוא הלך בעקבותיה למטבח, שבו פתחה את המקרר והוציאה את המחבת. "הייתי ערה עד אמצע הלילה להפיק מהם עמילן. ואז רצתי אל משפחת דוליטל כדי לגהץ את החולצה כמו שצריך. את אלה שמרתי בשביל המרק!" טיגריס שפכה את התערובת אל הכרוב הרותח ובחשה.

הוא הבחין בעיגולים הסגולים מתחת לעיניה החומות־זהובות, ועל כורחו הרגיש נקיפת אשמה. "מתי ישנת בפעם האחרונה?" שאל.

"אה, אני בסדר. אכלתי את הקליפות של תפוחי האדמה. אומרים שממילא שם נמצאים כל הוויטמינים. והיום יום האסיף, אז זה בעצם יום חג!" היא אמרה בעליזות.

"לא אצל פבריציה," הוא אמר. לא בשום מקום, האמת. יום האסיף היה נורא במחוזות, וגם בקפיטול לא בדיוק חגיגה. בדומה לקוריאולנוס, רוב האנשים לא נהנו להיזכר במלחמה. טיגריס תעביר את היום כשהיא משרתת את הבוסית שלה ואת אוסף האורחים הססגוני שלה, בעודם מחליפים סיפורים עגומים על המחסור שחוו במהלך המצור ושותים את עצמם לדעת. מחר יהיה עוד יותר גרוע, כשיהיה צריך לטפל בהנגאובר שלהם.

"מספיק לדאוג. קדימה, בוא תאכל!" טיגריס מזגה מרק לקערה והניחה אותה על השולחן.

קוריאולנוס העיף מבט בשעון, גמע את המרק בחיפזון, מתעלם מכך שהוא שורף את פיו, ורץ אל החדר שלו עם החולצה. הוא כבר התקלח והתגלח, ולמרבה המזל, עורו הבהיר היה היום ללא רבב. התחתונים והגרביים השחורים שבית הספר סיפק היו נאותים. הוא לבש את מכנסי הערב, שהיו יותר מאשר סבירים, ותחב את רגליו לזוג נעלי עור גבוהות. הן היו קטנות עליו, אבל הוא יעמוד בזה. ואז הוא לבש את החולצה בזהירות, הכניס אותה למכנסיים ופנה אל המראה. גובהו לא הגיע למלוא הפוטנציאל שלו. כמו רבים מבני דורו, סביר להניח שמיעוט המזון פגע בגדילה שלו. אבל היו לו מבנה גוף אתלטי ויציבה מעולה, והחולצה הדגישה את הצדדים המוצלחים יותר שלו. מאז שהיה ילד קטן, כשסבתו היתה מצעידה אותו בגאווה ברחוב בחליפת קטיפה סגולה, הוא לא הרגיש מלכותי כל כך. הוא החליק לאחור את תלתליו הבלונדיניים ולחש בלעג לבבואתו, "קוריאולנוס סנואו, הנשיא העתידי של פאנם, אני מצדיע לך."

למענה של טיגריס הוא ביצע כניסה דרמטית לסלון, פרש את זרועותיו לצדדים וחג במעגל כדי להשוויץ בחולצה.

היא צווחה מתענוג ומחאה כפיים. "אתה נראה מדהים! כל כך נאה ואופנתי! בואי תראי, סבתנו!" זה היה כינוי נוסף שטבעה טיגריס הקטנה, שסתם "סבתא", שלא לדבר על "תתה" לא נראו לה ראויים עבור מישהי מלכותית כמוה.

סבתם הופיעה כשהיא אוחזת באהבה בידיה הרועדות ורד אדום שזה עתה נקטף. היא היתה לבושה טוניקה שחורה, ארוכה ושופעת, מהסוג שהיה פופולרי מאוד לפני המלחמה וכיום הפך מיושן עד גיחוך, ונעלי בית רקומות עם בהונות מסתלסלות שהיו פעם חלק מתחפושת. קווצות משערה הלבן והדק ביצבצו מתחת לטורבן קטיפה בצבע חלודה. אלה היו השרידים האחרונים ממלתחה שהיתה פעם מפוארת — הפריטים הסבירים המעטים ששמרה למקרה שיגיעו אורחים או ליציאותיה הנדירות לעיר.

"הנה, הנה, ילד. ענוד את זה. פרח טרי מגינת הגג שלי," היא פקדה עליו.

הוא הושיט יד אל הוורד, אבל קוץ קרע את עור כף ידו בהעברה הרועדת. דם נבע מהפצע, והוא הרחיק את היד מהגוף כדי לא להכתים את החולצה יקרת הערך. סבתו נראתה מבולבלת.

"בסך הכול רציתי שתיראה אלגנטי," היא אמרה לו.

"ברור שזה מה שרצית, סבתנו," אמרה טיגריס. "והוא ייראה."

בעודה מובילה את קוריאולנוס למטבח, הוא הזכיר לעצמו ששליטה עצמית היא מיומנות חיונית, ושעליו להיות אסיר תודה שסבתו מספקת הזדמנויות יום־יומיות לתרגל אותה.

"פצעים מדקירות מפסיקים לדמם מהר," הבטיחה לו טיגריס בעודה מנקה וחובשת את ידו בזריזות. היא גזרה את גבעול הוורד, משאירה מעט מהעלים, והצמידה אותו לחולצה שלו. "זה באמת נראה אלגנטי. אתה יודע כמה הוורדים שלה חשובים לה. תגיד לה תודה."

וכך עשה. הוא הודה לשתיהן ומיהר לצאת מהדלת, במורד שתים־עשרה קומות של גרם מדרגות מעוטר, מבעד למבואה והחוצה אל הקפיטול.

דלת הבניין נפתחה אל הקוֹרְסוֹ, שדרה כה רחבת ידיים, ששמונה מרכבות יכלו לנסוע בה בנוחות זו לצד זו בימים שבהם נערכו בקפיטול תהלוכות ראווה צבאיות להנאת הקהל. קוריאולנוס זכר איך היה משקיף מחלונות הדירה כילד, בעוד אורחים במסיבה מתרברבים שיש להם את המושבים הכי טובים למצעד. ואז הגיעו המפציצים, ובמשך זמן רב הבלוק שלו היה חסום. הרחובות פונו סוף־סוף, אבל על המדרכות עדיין נשארו ערימות פסולת, ובניינים שלמים נותרו חלולים כמו ביום שבו פגעו בהם. עשר שנים לאחר הניצחון והוא עדיין עשה את דרכו לאקדמיה כשהוא עוקף גושי שיש וגרניט. לפעמים תהה קוריאולנוס אם הפסולת הושארה שם במכוון, כדי להזכיר לאזרחים את מה שעברו. לאנשים יש זיכרון קצר. היה הכרחי שינווטו בין ערימות הפסולת, ישתמשו בתלושי הקיצוב המטונפים ויצפו במשחקי הרעב על מנת שהמלחמה תישאר טרייה במחשבתם. שִכחה עלולה להוביל לשאננות, ואז כולם יחזרו לנקודת ההתחלה.

הוא פנה אל דרך המלומדים וניסה לקצוב את צעדיו. הוא רצה להגיע בזמן אבל רגוע ובשליטה, לא מיוזע ונחפז. כמו רוב ימי האסיף, נראה שגם זה עומד להיות לוהט. אבל למה כבר אפשר לצפות בארבעה ביולי? הוא נמלא אסירות תודה על ניחוח הוורד של סבתו, מכיוון שהחולצה המתחממת הדיפה ריח קל של תפוחי אדמה וציפורני חתול נבולים.

באקדמיה, התיכון המשובח ביותר בקפיטול, למדו ילדי החשובים, העשירים ובעלי ההשפעה. מכיוון שבכל מחזור למדו יותר מארבע מאות תלמידים, טיגריס וקוריאולנוס, בהתחשב בהיסטוריה הארוכה של משפחתם בבית הספר, לא התקשו במיוחד להתקבל. בניגוד לאוניברסיטה, הלימודים באקדמיה היו חינם וכללו ארוחת צהריים, צורכי לימוד ותלבושת אחידה. כל המי ומי למדו באקדמיה, וקוריאולנוס יזדקק לקשרים הללו כיסודות לעתידו.

גרם המדרגות המפואר המוביל אל בניין האקדמיה היה יכול להכיל את כל תלמידי המוסד, כך שהמקום הספיק ללא קושי לבעלי התפקידים, למורים ולתלמידים, שעלו בו בזרם בלתי פוסק בדרכם אל חגיגות יום האסיף. קוריאולנוס עלה במדרגות באיטיות, מנסה להפגין הדרת כבוד נינוחה למקרה שמישהו ייצור איתו קשר עין. אנשים הכירו אותו — או לכל הפחות הכירו את הוריו ואת הורי־הוריו — והיה מצופה מבני משפחת סנוֹאוּ לשמור על רמה מסוימת. הוא קיווה שהיום הזה, ובעקבותיו השנה העומדת לפתחו, יהיו נקודת המפנה, ושמעתה והלאה יזכה להכרה גם ברמה האישית. לשמש מדריך במשחקי הרעב יהיה הפרויקט האחרון שלו לפני שיסיים את לימודיו באקדמיה באמצע הקיץ. הצלחה כמדריך, לצד הישגיו האקדמיים היוצאים מן הכלל, יזכו את קוריאולנוס בפרס כספי גדול מספיק כדי לכסות את דמי הלימוד באוניברסיטה.

במשחקי הרעב ישתתפו עשרים וארבעה מיועדים, בן ובת מכל אחד משנים־עשר המחוזות המובסים, שייבחרו בהגרלה ויושלכו לזירה לנהל קרב לחיים או למוות. כל זה נקבע ב"אמנת הבגידה" עם סיום הימים החשוכים של מרד המחוזות — עונש אחד מבין רבים אשר הוטלו על המורדים. כמו בשנים קודמות, המיועדים יושלכו אל "זירת הקפיטול", אמפיתיאטרון חרב אשר שימש, לפני המלחמה, לאירועי ספורט ובידור, ויקבלו כלי נשק כדי לרצוח זה את זה. הקפיטול עודד את הצפייה במשחקים, אבל אנשים רבים נמנעו מכך. האתגר כיום היה להפוך את המשחקים למושכים יותר לצפייה.

ולכן השנה יוצמד לכל מיועד מדריך אישי. לתפקיד נבחרו עשרים וארבעה מתלמידי השנה האחרונה באקדמיה — המוכשרים והמבריקים ביותר. הפרטים המדויקים עדיין לא גובשו עד תומם; היו שמועות על כך שיש להכין את המיועדים לריאיון אישי, אולי להדריך אותם איך לעמוד מול מצלמה. הכול הסכימו שכדי לשמר את המסורת של משחקי הרעב, המשחקים צריכים להפוך לחוויה משמעותית יותר, והחיבור בין צעירי הקפיטול למיועדים מהמחוזות עורר בקהל סקרנות.

קוריאולנוס עשה את דרכו מבעד לכניסה המעוטרת דגלים שחורים ולאורך מעבר מקומר, עד אולם הֵוֶונְזְבּי, שבו הם יצפו בטקס האסיף. הוא בהחלט לא איחר, אבל האולם כבר המה אנשי סגל ותלמידים וכמה מעובדי המשחקים, שלא השתתפו בשידורי הפתיחה.

אווקסים הסתובבו בין האנשים נושאים מגשי פוֹסְקָה, יין מדולל מתובל בדבש ובעשבים. זו היתה גרסה משכרת של המשקה החמוץ שאנשי הקפיטול צרכו בזמן המלחמה, ונחשב מגן מפני מחלות. קוריאולנוס לקח גביע ועירבל מעט פוסקה בפיו, מקווה שהמשקה ימחה כל זכר לניחוח הכרוב בהבל הפה שלו. אבל הוא איפשר לעצמו לגימה אחת בלבד. המשקה היה חזק להפתיע, ובשנים קודמות ראה קוריאולנוס תלמידי שנה אחרונה אשר הגזימו בשתייה ועשו מעצמם צחוק מוחלט.

העולם עדיין חשב שקוריאולנוס עשיר. למעשה, הממון היחיד שהיה ברשותו היה הקסם האישי שלו, שפיזר עכשיו בנדיבות בעודו עושה את דרכו בהמון. אנשים האירו לו פנים כשבירך בידידותיות תלמידים ומורים כאחד, שאל לשלום בני משפחה, זרק מחמאה פה ושם.

"ההרצאה שלך על הנקמה במחוזות לא מרפה ממני."

"אני מת על הפוני שלך!"

"איך עבר ניתוח הגב של אמא שלך? תמסור לה שהיא הגיבורה שלי."

הוא חלף על פני מאות הכיסאות המרופדים שהוכנו לקראת האירוע ופנה אל הבימה, שבה חלקה סאטיריה סיפור פרוע כלשהו עם קבוצה מעורבת של מורים באקדמיה ובעלי תפקיד במשחקים. למרות ששמע רק את השורה האחרונה — "אז אמרתי, 'אני מצטערת על הפאה שלך, אבל את זאת שהתעקשה להביא קוף!" — הוא הצטרף בצייתנות לקולות הצחוק.

"אה, קוריאולנוס," הבליעה סאטיריה את המילים ונופפה לו להתקרב. "הנה התלמיד המצטיין שלי." הוא נישק אותה על הלחי כמצופה ממנו, והבחין שכבר הספיקה לעבור אותו במספר כוסות הפוסקה. באמת שהיא צריכה להשתלט על הנטייה שלה להפריז בשתייה, אם כי הדבר היה נכון לגבי מחצית המבוגרים שהכיר. טיפול עצמי בחומרים משכרים היה למגפה בכל העיר. ועדיין, היא היתה משעשעת ולא קפוצה מדי, מהמורים המעטים שהרשו לתלמידים לפנות אליהם בשמם הפרטי. היא נסוגה קלות לאחור ובחנה אותו. "חולצה יפהפייה. איפה מצאת דבר כזה?"

הוא הסתכל על החולצה כאילו מופתע מעצם קיומה והגיב במשיכת הכתפיים של בחור צעיר בעל אפשרויות בלתי מוגבלות.

"למשפחת סנואו יש ארונות עמוקים," הוא אמר בקלילות. "ניסיתי ללכת על משהו מכובד אבל חגיגי."

"והיא באמת כזאת. מה הכפתורים המתוחכמים האלה?" שאלה סאטיריה ומיששה את אחת הקוביות בחפת. "אבני פסיפס?"

"כן? טוב, זה מסביר למה הם מזכירים לי את חדר האמבטיה של המשרתים," ענה קוריאולנוס והצליח להוציא צחקוק מחבריה. זה היה הרושם שהוא נאבק לקיים. תזכורת לכך שהוא מהאנשים הנדירים שיש להם חדר אמבטיה למשרתים — ועוד אחד שמרוצף פסיפס — אבל מהולה בבדיחה על החולצה שלו.

הוא הינהן אל סאטיריה. "השמלה שלך מקסימה. היא חדשה, נכון?" כבר במבט חטוף הוא זיהה שזאת אותה שמלה שלבשה תמיד לטקס האסיף, משופצת בציציות נוצות שחורות. אבל היא העניקה אישור לחולצה שלו והוא היה חייב להשיב טובה על טובה.

"היא נתפרה עבורי במיוחד לכבוד היום," היא קידמה בברכה את השאלה. "יום השנה העשירי וכן הלאה."

"אלגנטית," הוא אמר. בסך הכול אפשר לומר שהם היו צוות לא רע.

התענוג שלו התפוגג כשהבחין במורה לגימנסטיקה, פרופסור אַגְריפּינָה סיקְל, מפלסת דרך בהמון בעזרת כתפיה השריריות. מאחוריה הלך עוזר ההוראה שלה סֶג'אנוּס פלינת', אשר נשא את המגן המקושט שפרופסור סיקל התעקשה להחזיק בתצלום הקבוצתי בכל שנה. הוא הוענק לה בסוף המלחמה על כך שפיקחה בהצלחה על תרגילי הבטיחות של האקדמיה במהלך ההפצצות.

לא המגן הוא שמשך את תשומת ליבו של קוריאולנוס, אלא התלבושת של סג'אנוס, חליפה בצבע אפור־פחם רך עם חולצה שצבעה לבן מסמא, שהודגשה על ידי עניבה בדוגמת פייזלי, תלבושת שנועדה להעניק תחושה זורמת לדמותו הגבוהה והזוויתית. התלבושת היתה מסוגננת, חדשה לגמרי והדיפה ריח של כסף. ריח ספסרות בתקופת המלחמה, ליתר דיוק. אביו של סג'אנוס היה תעשיין ממחוז 2 שתמך בנשיא. הוא עשה כל כך הרבה כסף מייצור תחמושת, שהוא הצליח לקנות למשפחתו חיים חדשים בקפיטול. כיום נהנתה משפחת פלינת' מפריווילגיות שלמשפחות הוותיקות ורבות־העוצמה ביותר של הקפיטול נדרשו דורות להשיג. לא היה תקדים לכך שסג'אנוס, נער שנולד במחוזות, התקבל ללימודים באקדמיה, אבל תרומה נדיבה של אביו היא זאת שאיפשרה הרבה מעבודות השיקום של בית הספר לאחר המלחמה. יליד הקפיטול היה מצפה שיקראו על שמו בניין. אביו של סג'אנוס ביקש רק השכלה לבנו.

עבור קוריאולנוס, הפלינת'ים ואנשים מסוגם היו איום על כל היקר לו. המתעשרים החדשים של הקפיטול הלכו וכירסמו בסדר הישן מעצם נוכחותם. הדבר היה מרגיז במיוחד מכיוון שחלק הארי של הון משפחת סנואו הושקע גם הוא בייצור תחמושת — אבל במחוז 13. המתחם רחב הידיים, גושים על גבי גושים של מפעלים ומעבדות מחקר, הופגז עד אבק. מחוז 13 הופצץ בנשק אטומי, והאזור כולו פלט רמות קרינה שלא איפשרו חיים. מוקד הייצור הצבאי של הקפיטול עבר למחוז 2, היישר לחיקם של הפלינת'ים. כשהחדשות על מפלתו של מחוז 13 הגיעו לקפיטול, סבתו של קוריאולנוס הגיבה פומבית בביטול, אמרה שזה בסך הכול כסף ושלא חסרים להם נכסים אחרים. אבל זה לא היה נכון.

סג'אנוס הגיע אל חצר המשחקים של בית הספר לפני עשר שנים, ילד ביישן ורגיש שבחן את הילדים האחרים בסקרנות בצמד עיניים חומות מלאות רגש שנראו גדולות מאוד ביחס לפניו מלאות המאמץ. כשהתפשטה השמועה שהוא הגיע מהמחוזות, הדחף הראשוני של קוריאולנוס היה להצטרף למערכה של חבריו לספסל הלימודים להפוך את חייו של הילד החדש לגיהינום עלי אדמות. אבל במחשבה נוספת, הוא התעלם ממנו. גם אם הילדים האחרים פירשו זאת כאילו אין זה לכבודו להתעמר בזאטוט מהמחוזות, סג'אנוס פירש את זה כהגינות. אף אחת מהאפשרויות לא היתה אמת בדיוק, אבל שתיהן חיזקו את התדמית המזהירה של קוריאולנוס.

פרופסור סיקל, אישה מאיימת בממדיה, גלשה לעבר חוג האנשים המקיף את סאטיריה, כשהיא מבריחה את הנחותים ממנה לארבע רוחות השמיים. "בוקר טוב, פרופסור קליק."

"אה, אגריפינה, טוב מאוד. אני רואה שזכרת את המגן שלך," אמרה סאטיריה ושיתפה פעולה עם לחיצת היד האיתנה. "חששתי שהצעירים ישכחו את המשמעות האמיתית של היום הזה. וסג'אנוס. כמה שאתה נראה מהודר."

סג'אנוס ניסה לקוד ותלתל סורר גלש אל עיניו. המגן המגושם התנגש בחזהו.

"מהודר מדי," אמרה פרופסור סיקל. "אמרתי לו שאילו הייתי רוצה טווס, הייתי מתקשרת לחנות חיות המחמד. הם היו צריכים ללבוש את התלבושת האחידה שלהם." היא בחנה את קוריאולנוס. "זה לא כזה נורא. חולצת המדים הרשמיים הישנה של אבא שלך?"

כן? לקוריאולנוס לא היה מושג. בראשו עלה זיכרון מעורפל של אביו בחליפת ערב נאה עמוסה מדליות. הוא החליט להשתמש בקלף שחולק לו. "תודה רבה שהבחנת, פרופסור. דאגתי שיכניסו בה תיקונים כדי לא לרמוז שהשתתפתי בקרבות בעצמי. אבל רציתי שהוא יהיה כאן איתי היום."

"הולם מאוד," אמרה פרופסור סיקל. היא הפנתה את תשומת ליבה אל סאטיריה ואל דעותיה על שליחת אוכפי השקט, חיילי האומה, אל מחוז 12, היכן שכורי הפחם לא עמדו במכסות שלהם.

עכשיו, כשהמורות היו עסוקות, החווה קוריאולנוס בראשו לעבר המגן. "עושה כושר הבוקר?"

סג'אנוס חייך חיוך עקמומי. "תמיד לכבוד הוא לי לשרת."

"עבודת מירוק מרשימה," השיב קוריאולנוס. סג'אנוס התקשח לרמז שהוא... מה? חנפן? משרת? קוריאולנוס הניח למתח להיבנות רגע ואז הפיג אותו. "מי כמוני יודע. אני מצחצח את כל גביעי היין של סאטיריה."

סג'אנוס נרגע. "באמת?"

"לא, לא באמת. אבל רק כי זה עדיין לא עלה על דעתה," אמר קוריאולנוס, נע בין בוז לאחוות רעים.

"אין דבר שלא עולה על דעתה של פרופסור סיקל. היא לא מהססת לזמן אותי, יום ולילה." נראה שסג'אנוס עומד להמשיך אבל הוא רק נאנח. "וכמובן, בדיוק עכשיו כשאני מסיים את הלימודים אנחנו עוברים קרוב יותר לבית הספר. תזמון מושלם, כרגיל."

קוריאולנוס נמלא חשדנות פתאום. "לאן?"

"איפשהו בקורסו. הרבה מהבתים המפוארים האלה יועמדו למכירה בקרוב. אבא שלי אומר שהבעלים לא יוכלו לעמוד בתשלום המסים או משהו כזה." המגן חרק במגע עם הרצפה וסג'אנוס היטיב את אחיזתו.

"אין מס על נדל"ן בקפיטול. רק במחוזות," אמר קוריאולנוס.

"זה חוק חדש," אמר לו סג'אנוס. "כמקור נוסף למימון השיפוץ של העיר."

קוריאולנוס ניסה לכבוש את הבהלה הגואה בו. חוק חדש. שיטיל מס על הדירה שלו. כמה? גם ככה הם בקושי הצליחו להתקיים מהמשכורת העלובה של טיגריס, מהפנסיה הצבאית הזעירה שסבתא שלו קיבלה עבור השירות של בעלה לפאנם, ומקצבת השאירים שלו כבן של גיבור מלחמה שנהרג, שתיפסק עם סיום לימודיו. אם הם לא יוכלו לשלם את המסים, האם יאבדו את הדירה? לא היה להם דבר מלבדה. למכור אותה לא יעזור; הוא ידע שסבתא שלו מישכנה את כל מה שיכלה ממנה. אם הם ימכרו אותה, לא יישאר להם כמעט דבר. הם יצטרכו לעבור לאיזו שכונה נידחת ולהצטרף להמון האפור של האזרחים הרגילים, ללא מעמד, ללא השפעה, ללא כבוד. סבתא שלו תמות מהבושה. עדיף כבר להשליך אותה מחלון הפנטהאוז. לפחות זה יהיה מוות מהיר.

"הכול בסדר?" בחן אותו סג'אנוס במבט תמה. "הלבנת כמו סדין."

קוריאולנוס התעשת. "אני חושב שזה הפוסקה. הופך לי את הבטן."

"כן," אישר סג'אנוס. "מאמא תמיד הכריחה אותי לשתות את זה בזמן המלחמה."

מאמא? האם את מקומו של קוריאולנוס עומד לתפוס מישהו שקורא לאמא שלו "מאמא"? הכרוב והפוסקה איימו לעלות לסיבוב הופעות. הוא נשם נשימה עמוקה והכריח את הקיבה שלו להמשיך להחזיק בהם. ברגע הזה הוא נטר טינה לסג'אנוס יותר מאי־פעם, מאז שילד המחוזות השבע עם המבטא הקרתני ניגש אליו בפעם הראשונה כשהוא מחזיק שקית של סוכריות גומי.

קוריאולנוס שמע פעמון מצלצל וראה את חבריו לספסל הלימודים מתקהלים בחזית הבימה.

"נראה שהגיע הזמן להקצות לנו מיועדים," אמר סג'אנוס בעגמומיות.

קוריאולנוס הלך בעקבותיו אל האזור שהוקצה למדריכים, ארבע שורות של שישה כיסאות בכל שורה. הוא ניסה להדחיק את משבר הדירה ולהתמקד במשימה החיונית שלפניו. עכשיו יותר מתמיד היה הכרחי שיצטיין, וכדי להצטיין הוא חייב לקבל מיועד שיש לו סיכוי.

הדיקן קַסְקָה הַייבּוֹטוֹם, האיש החתום על המצאת משחקי הרעב, פיקח אישית על תוכנית המדריכים. הוא נעמד מול התלמידים במרץ של אדם ההולך מתוך שינה, עיניו מנומנמות והוא מסטול ממורפליום, כרגיל. גופו, שהיה פעם ספורטיבי, התכווץ לתוך קפלי עור רפוי. התספורת החדשה הקצרה שלו וחליפתו המעומלנת רק הדגישו את הידרדרותו הכללית. תהילתו כממציא המשחקים עדיין הקנתה לו אחיזה מסוימת במשרתו, אבל על פי השמועות, מועצת האקדמיה הלכה ואיבדה את סבלנותה כלפיו.

"שלום לכם," הוא בלע את המילים ונופף בפיסת נייר מקומטת מעל ראשו. "נקריא את הדברים עכשיו." התלמידים השתתקו והתאמצו לשמוע אותו בהמולת האולם. "מקריא לכם שֵם, ואז את זה שמקבל ההוא, כן? אז טוב. מחוז אחת, הבן, יקבל..." הדיקן הייבוטום הסתכל על פיסת הנייר בעיניים מצומצמות, מתאמץ להתמקד. "משקפיים," הוא מילמל. "שכחתי." כולם בהו במשקפיו שנחו על אפו וחיכו לאצבעותיו שימצאו אותם. "או, הנה. ליוויָה קארְדיוּ."

חיוך האיר את פניה הקטנות והמחודדות של ליוויה והיא נופפה באגרוף במחוות ניצחון וצעקה "יש!" בקולה הצורמני. תמיד היתה לה נטייה לרברבנות. כאילו שההקצאה הנחשקת היתה קשורה בה, ולא בכך שאימה היא המנהלת של הבנק הגדול ביותר בקפיטול.

קוריאולנוס הלך ונמלא ייאוש, בעוד הדיקן הייבוטום כושל לאורך הרשימה ומקצה מדריך לכל מיועד. עשר שנות משחקים חשפו דפוס מסוים. מחוזות 1 ו־2, השבעים והידידותיים יותר לקפיטול, הפיקו יותר מנצחים. גם המיועדים ממחוזות הדיג והחוות 4 ו־11 עשו חיל. קוריאולנוס קיווה שיוקצה לו מיועד ממחוז 1 או 2 אבל זה לא קרה, דבר שרק העצים את העלבון כשסג'אנוס פלינת' זכה במיועד הבן ממחוז 2. מחוז 4 חלף עבר לו ללא אזכור של שמו, והסיכוי הממשי האחרון שלו למנצח — הבן ממחוז 11 — הוקצה לקְלֶמֶנְסיה דאבְקוֹט, הבת של שר האנרגיה. בניגוד לליוויה, קלמנסיה הגיבה בחן על מזלה הטוב, הסיטה את מפל שערה השחור מעבר לכתפה ורשמה בחריצות בקלסר שלה הערה לגבי המיועד שקיבלה.

משהו כאן לא הסתדר — איך ייתכן שבן למשפחת סנואו, שהוא גם אחד התלמידים המצטיינים באקדמיה, לא זכה בהכרה? קוריאולנוס כבר התחיל לחשוב שהם שכחו ממנו — ואולי ייעדו לו תפקיד מיוחד כלשהו? — אבל אז, לזוועתו, הוא שמע את הדיקן הייבוטום ממלמל, "ואחרונה, אחרונה לא חביבה, הבת ממחוז 12... שייכת לקוריאולנוס סנואו."

2

הבת ממחוז 12? האם תיתכן סטירת לחי גדולה מזאת? מחוז 12, הקטן במחוזות, מחוז שהוא בדיחה, עם הילדים המצומקים בעלי המפרקים הנפוחים שתמיד מתים בחמש הדקות הראשונות, ועוד הבת? לא שְבת לא יכולה לנצח, אבל לתפיסתו, משחקי הרעב היו בעיקר עניין של כוח פיזי, והבנות היו קטנות מהבנים באופן טבעי ולכן בעמדת נחיתות. קוריאולנוס מעולם לא חיבב במיוחד את הדיקן הייבוטום, וכינה אותו בצחוק באוזני חבריו "הדיקן אני־בהיי־היום", אבל הוא לא ציפה להשפלה פומבית כזאת. האם הכינוי המעליב הגיע לאוזני הדיקן? או שזאת היתה רק עדות לכך שבסדר העולמי החדש משפחת סנואו הולכת ודועכת לאלמוניות?

קוריאולנוס הרגיש בדם בוער בלחייו בעודו מנסה לשמור על חזות מאופקת. רוב התלמידים האחרים קמו לפטפט בינם לבין עצמם. הוא ידע שהוא חייב להצטרף אליהם, להעמיד פנים שאין לזה חשיבות, אבל היה נדמה לו שאינו מסוגל לזוז. המרב שהצליח לעשות היה לסובב את ראשו ימינה, אל סג'אנוס שישב לצידו. קוריאולנוס פתח את פיו לברך אותו, אבל השתתק למראה ההבעה האומללה שהנער לצידו בקושי הצליח לרסן.

"מה קרה?" הוא שאל אותו. "אתה לא שמח? מחוז שתיים, הבן — זה הסוס המשובח ביותר באורווה."

"שכחת שגם אני מהאורווה הזאת," אמר סג'אנוס בקול צרוד.

קוריאולנוס עיכל את הדברים. נראה שגם אחרי עשר שנים בקפיטול, חיי הפריווילגיה מתבזבזים על סג'אנוס. הוא עדיין ראה בעצמו בן המחוזות. אילו שטויות סנטימנטליות.

המצח של סג'אנוס התקמט בריכוז. "אני בטוח שאבא שלי ביקש את זה. הוא תמיד מנסה ליישר אותי."

ללא ספק, חשב קוריאולנוס. אנשים כיבדו את סְטְראבּוֹ פלינת', אם לא בשל מוצאו אז בשל כיסיו העמוקים ויכולת ההשפעה שלו. ואף שהבחירה במדריכים היתה מבוססת, לכאורה, על יכולות, מישהו בבירור משך בחוטים מאחורי הקלעים.

הקהל התיישב בכיסאות. באחורי הבימה נפתחו הווילונות וחשפו מסך שנמתח מהרצפה ועד התקרה. טקסי האסיף שודרו לכל המדינה בשידור חי מכל מחוז, בזה אחר זה, מהחוף המזרחי למערבי. משמעות הדבר היתה שמחוז 12 יפתח את לוח השידורים. כולם קמו כשחותם פאנם מילא את המסך בליווי המנון הקפיטול.

אבן החן של פאנם,

עיר נשגבת,

על פני עידנים תזדהרי זהובה.

היו תלמידים שכשלו במילים, אבל קוריאולנוס, ששמע את סבתו מתעללת בהמנון יום־יום במשך שנים, שר את כל שלושת הבתים בקול רם, והדבר זיכה אותו בכמה הנהוני אישור. זה היה פתטי, אבל הוא היה זקוק לכל טיפת אישור שיוכל להשיג.

החותם נמוג ובמקומו הופיע הנשיא רווינְסְטיל, קווצות של כסף בשערו, לבוש במדים הצבאיים שלו מלפני המלחמה כתזכורת לכך ששלט במחוזות זמן רב לפני הימים החשוכים של המרד. הוא דיקלם קטע קצר מתוך "אמנת הבגידה", אשר הגדיר את משחקי הרעב כפיצוי על המלחמה, חיים צעירים מהמחוזות שיילקחו כתשלום על החיים הצעירים שהקפיטול איבד. מחיר בוגדנותם של המורדים.

קברניטי המשחק עברו לכיכר הקודרת של מחוז 12, שבה הוקמה במה זמנית בחזית היכל הצדק. לאורך שולי הבמה ניצבה עכשיו שורה של אוכפי שקט. ראש העיר ליפּ, גבר גוץ ומנומש בחליפה מיושנת להחריד, עמד בין שני שקי קנווס. הוא חיטט בידו בעומק השק משמאלו, שלף פיסת נייר ובקושי העיף בה מבט.

"המיועדת של מחוז שתים־עשרה היא לוסי גְרֵיי בֵּיירְד," אמר אל המיקרופון. המצלמה חלפה על המון הפנים האפורות והרעבות בבגדים האפורים נטולי הצורה בחיפוש אחר המיועדת. היא התמקדה באזור שבו שררה מהומה כלשהי, בנות נסוגו מהנבחרת חסרת המזל.

הקהל השמיע מלמול של הפתעה למראהּ.

לוסי גריי ביירד עמדה זקופה בשמלה עשויה קשת של סלסולים, שפעם ודאי היתה מפוארת, אך כיום הפכה סמרטוטית. שערה המתולתל והכהה נערם על ראשה ונשזרו בו פרחי בר מידלדלים. הופעתה הססגונית משכה את העין כאילו היתה פרפר מרוט בשדה של עשים. היא לא פנתה ישירות אל הבמה, אלא התחילה לפלס דרך בין הבנות שמימינה.

זה קרה במהירות הבזק. ידה שנשלחה אל בין הסלסולים סביב מותניה, ההבזק הירוק המתפתל שנשלף מהכיס ונשמט אל תוך צווארון החולצה של נערה ג'ינג'ית מגחכת, רשרוש חצאיתה בעודה ממשיכה ללכת. המצלמה נשארה ממוקדת בקורבן, הגיחוך שלה שהתחלף בהבעת אימה, הצווחות שלה בעודה צונחת על הקרקע ותולשת בבגדיה, צעקותיו של ראש העיר. וברקע המשיכה התוקפת שלה לפלס דרך בהמון, המשיכה לרחף בכיוון הבמה, ולא הסתכלה לאחור אפילו פעם אחת.

אולם הוונזבי התעורר לחיים בעוד אנשים ממרפקים את שכניהם.

"ראית את זה?"

"מה היא הכניסה לה לשמלה?"

"לטאה?"

"ראיתי נחש!"

"היא הרגה אותה?"

קוריאולנוס סרק את הקהל וניצוץ של תקווה התעורר בו. המיועדת חסרת הסיכויים שלו, המתחרה לשימוש חד־פעמי, העלבון לכבודו, לכדה את תשומת לב הקפיטול. זה היה סימן טוב, לא? בעזרתו אולי היא תוכל להמשיך ולעניין אותם, והוא יוכל להפוך בושה להופעה מכובדת. כך או כך, גורלותיהם היו תלויים זה בזה עכשיו באופן בלתי הפיך.

על המסך ראש העיר ליפ מיהר במורד מדרגות הבמה ונדחק בין המון הנערות כדי להגיע אל זאת שנפלה על הקרקע. "מֵייפֶר? מייפר?" הוא הצטעק. "הבת שלי צריכה עזרה!" מעגל נפתח סביבה, אבל את הניסיונות המעטים והלא נלהבים לעזור לה סיכלו איבריה המתחבטים. ראש העיר פרץ אל המעגל בדיוק כשנחש קטן, ירוק ומבריק, זינק מתוך קפלי השמלה שלה אל בין ההמון, מעורר צרחות וניסיונות חפוזים לחמוק. הסתלקות הנחש הרגיעה את מייפר, אבל מצוקתה הוחלפה מייד במבוכה. היא הסתכלה היישר אל המצלמה בעודה קולטת שכל אזרחי פאנם צופים במתרחש. יד אחת ניסתה ליישר סרט שהתעקם בשערה, והאחרת מיהרה לסדר את הבגדים, שהתלכלכו מאבק הפחם שציפה הכול ונקרעו משריטותיה. בעוד אביה עוזר לה לקום, התגלה שהיא איבדה שליטה בשלפוחית שלה. הוא פשט את המעיל שלו לעטוף אותה והעביר אותה לרשותו של אוכף שקט שייקח אותה משם. ראש העיר פנה בחזרה אל הבמה ונעץ מבט רצחני במיועדת הטרייה של מחוז 12.

בעוד קוריאולנוס צופה בלוסי גריי ביירד עולה לבמה, הוא חש צביטה של אי־שקט. האם היא בלתי יציבה נפשית? היה בה משהו מעט מוכר אך טורד מנוחה. שורות הסלסולים בצבעי ורוד פטל, כחול רויאל וצהוב נרקיס...

"היא כמו איזו אומנית קרקס," העירה אחת הבנות. המדריכים האחרים השמיעו קולות הסכמה.

זהו זה. בקוריאולנוס עלה זיכרון של הקרקסים מילדותו. להטוטנים ולוליינים, ליצנים ונערות מרקדות בשמלות נפוחות, בעוד ראשו מסתחרר מסוכר. הבחירה של המיועדת שלו בתלבושת כה עליזה לאירוע הקודר ביותר בשנה, העידה על מוזרות מעבר לטעות קטנה של שיקול דעת.

הזמן שהוקצב לאסיף של מחוז 12 ללא ספק חלף מזמן, אבל עדיין חסר להם מיועד בן. ובכל זאת, כשראש העיר ליפ עלה שוב לבמה הוא התעלם משקי השמות, פנה ישירות אל המיועדת וסטר לפניה בכוח כזה שהיא הושלכה על ברכיה. הוא הרים את ידו להכות אותה שוב, אבל שני אוכפי שקט התערבו בנעשה, תפסו בזרועותיו וניסו להפנות אותו אל המשימה שעל הפרק. כשהוא התנגד, הם גררו אותו בחזרה אל היכל הצדק, וכל התהליך הושבת.

תשומת הלב חזרה אל הנערה שעל הבמה. כשהמצלמה התמקדה בה, קוריאולנוס לא חש שספקותיו לגבי שפיותה של לוסי גריי ביירד שככו. הוא לא הצליח להעלות על דעתו מהיכן היא השיגה את האיפור, מכיוון שאפילו בקפיטול רק בזמן האחרון היה ניתן להשיגו שוב, אבל עיניה היו צבועות בצללית כחולה ובאייליינר שחור, לחייה צבועות בסומק ושפתיה באדום שמנוני מעט. כאן בקפיטול זה היה נחשב נועז. במחוז 12 זה נראה מוגזם. לא היה אפשר להסיט ממנה את המבט, בעודה יושבת שם ומחליקה בידה על חצאיתה כאילו הדבר חזק ממנה. רק כשכל הסלסולים היו מסודרים יפה, היא הרימה את ידה כדי לגעת בסימן על לחייה. שפתה התחתונה רעדה קלות, ועיניה נצצו מדמעות שאיימו לזלוג.

"אל תבכי," לחש קוריאולנוס. הוא תפס את עצמו והסתכל סביב במתח, וגילה שכל התלמידים האחרים מרותקים. פניהם נראו מודאגות. היא זכתה באהדתם למרות מוזרותה. לא היה להם מושג מי היא או למה היא תקפה את מייפר, אבל מי לא הבחין כמה נבזיים היו הגיחוכים של הנערה האחרת, ושאביה היה בריון שלא היסס להכות נערה שבדיוק גזר את דינה למוות?

"אני מוכן להתערב איתך שהוא זייף את הבחירה," אמר סג'אנוס בשקט. "השם שלה לא היה על הנייר."

בדיוק כשהנערה עמדה להפסיד בקרב כנגד הדמעות, דבר משונה קרה. ממקום כלשהו בקהל קול התחיל לשיר. קול צעיר, של ילד או ילדה, אבל רם מספיק להישמע על פני הכיכר הדוממת.

לא תוכל לקחת לי את העבר.

לא תוכל, גם לא בעורמה.

זרם של אוויר נשב על הבמה, והנערה הרימה את ראשה באיטיות. ממקום כלשהו בקהל, קול עמוק, גברי בבירור, התחיל לשיר עכשיו.

יכולת לקחת את אבא שלי,

אך שמו נותר תעלומה.

רמז לחיוך ריצד על שפתיה של לוסי גריי ביירד. פתאום היא נדחקה וקמה על רגליה, צעדה למרכז הבמה, תפסה במיקרופון והתחילה לשיר.

את מה שאתה יכול לקחת, מעולם לא הייתי צריכה.

ידה הפנויה התחפרה בין סלסולי החצאית ונופפה בה מצד לצד, ועכשיו הוא התחיל למצוא בכל זה היגיון — התלבושת, האיפור, השיער שלה. תהיה מי שתהיה, היא היתה לבושה להופעה מלכתחילה. היה לה קול יפה, צלול ומצטלצל בתווים הגבוהים, צרוד ועשיר בנמוכים, והיא נעה בביטחון רב.

לא תוכל לקחת את החן שלי.

לא תיקח ממני את ההומור.

לא תוכל לקחת את הכסף שלי,

הוא רק שמועה שאין לה מקור.

את מה שאתה יכול לקחת, מעולם לא הייתי צריכה.

השירה חוללה בה מהפך, ולעיניו של קוריאולנוס היא כבר לא היתה טורדת מנוחה כל כך. היה בה משהו מלהיב, אפילו מושך. המצלמה שתתה אותה בצמא, בעודה ניגשת לחזית הבמה ורוכנת מעל הקהל, מתוקה ועזת מצח.

כמה שאתה חושב את עצמך.

מניח שמה ששלי הוא שלך.

חושב שאתה בשליטה.

רוצה אותי לשנות, לפרק ולבנות,

אז תחשוב שוב אם זאת השיטה,

כי...

ואז היא התחילה להתנועע סביב הבמה, היישר על פני אוכפי השקט, שכמה מהם התקשו לכבוש חיוכים. איש מהם לא ניסה לעצור אותה.

את הדיבור לא תוכל לקחת.

לא תיקח את הטון החצוף.

אתה מוזמן לנשק לי בתחת.

ולהיעלם לי מהפרצוף.

את מה שאתה יכול לקחת, מעולם לא הייתי צריכה.

דלתות היכל הצדק נפתחו בחבטה, ואוכפי השקט שלקחו לשם את ראש העיר פרצו בחזרה אל הבמה. הנערה עמדה עם הפנים לחזית, אבל היה אפשר לראות שהבחינה שהם הגיעו. היא פנתה אל קצה הבמה לסיום הגדול.

לא, אדוני,

שום דבר שתוכל לקחת ממני, לא שווה אגורה שחוקה.

קח את הכול, בחינם. זה לא יכאב לי יותר מדקה.

את מה שאתה יכול לקחת, מעולם לא הייתי צריכה.

היא הצליחה להפריח נשיקה לפני שהם הסתערו עליה. "החברים שלי קוראים לי לוסי גריי — אני מקווה שגם אתם תקראו לי ככה!" היא קראה. אוכפת שקט אחת תלשה את המיקרופון מידה, ואחר הרים אותה ונשא אותה בחזרה אל מרכז הבמה. היא נופפה כאילו בתגובה למחיאות כפיים סוערות, לא לדממת מוות.

למשך כמה רגעים גם אולם הוונזבי נותר דומם. קוריאולנוס תהה אם בדומה לו, גם הם קיוו שהיא תמשיך לשיר. ואז כולם התחילו לדבר בבת אחת, תחילה על הנערה ואז על מי שהתמזל מזלו לקבל אותה. התלמידים האחרים מתחו צוואר להסתכל סביב, אחדים מסמנים לו באגודלים זקורים, אחרים שולחים מבטים נוטרים. הוא ניענע בראשו נענוע מבולבל, אבל עמוק בלב קרן כולו. שלג תמיד נוחת למעלה.

אוכפי שקט החזירו את ראש העיר לבמה ונטעו את עצמם משני צדדיו כדי למנוע עימותים נוספים. לוסי גריי התעלמה מחזרתו, לאחר שנראה שהשיבה לעצמה את שלוותה על ידי ההופעה. ראש העיר נעץ מבטים זועפים במצלמה, בעודו תוחב את היד בכוח אל השק השני ושולף כמה פתקים. אחדים צנחו מרפרפים אל הבמה והוא הקריא מהפתק שנשאר. "המיועד של מחוז שתים־עשרה הוא גֵ'סאפּ דיגס."

הילדים בכיכר זעו ופינו דרך לג'סאפ, נער עם פוני שחור שדבק במורד מצחו הרחב. יחסית למיועדים קודמים ממחוז 12, הוא היה מרשים, גדול מהמיועד הממוצע וחזק־למראה. מראהו המטונף רימז שהוא כבר התחיל לעבוד במכרות. ניסיון רפה להתרחץ חשף אליפסה נקייה יחסית במרכז פניו, אבל היא היתה מוקפת בצבע שחור, ואבק פחם ציפה את ציפורניו. הוא עלה במגושם במדרגות כדי לתפוס את מקומו. בעודו מתקרב אל ראש העיר, לוסי גריי צעדה קדימה והושיטה לו יד. הנער היסס ואז לחץ את ידה. לוסי גריי עברה לפניו, החליפה את יד ימין בשמאל ועכשיו הם עמדו זה לצד זה, מחזיקים ידיים. היא קדה קידה עמוקה, מושכת את הנער לקוד איתה. מחיאות כפיים פזורות וקריאת עידוד יחידה עלו מהקהל של מחוז 12 לפני שאוכפי השקט תפסו פיקוד ושידורי האסיף עברו למחוז 8.

קוריאולנוס העמיד פנים שהוא מרותק, בעוד 8, 6 ו־11 מכריזים על המיועדים שלהם. הראש שלו הסתחרר מההשלכות של הזכייה בלוסי גריי ביירד. היא היתה מתנה של ממש, הוא ידע את זה, וזה הכרחי להתייחס אליה ככזאת. אבל מה הדרך הטובה ביותר לנצל את הכניסה הדרמטית שלה למשחקים? איך אפשר לשאוב הצלחה כלשהי משמלה, מנחש ומשיר? למיועדים יהיה מעט מאוד זמן מול הקהל לפני תחילת המשחקים. איך אפשר לגרום לקהל להיות מושקע בה, ומכאן בו, בתוך ריאיון אחד? הוא הבחין בחצי עניין במיועדים האחרים, רובם יצורים עלובים ביותר, וציין לעצמו את החזקים מביניהם. סג'אנוס זכה בבחור גבוה ממחוז 2, והבן של ליוויה ממחוז 1 נראה גם הוא כמו מועמד טוב לניצחון. הנערה של קוריאולנוס נראתה במצב בריאותי סביר, אבל מבנה גופה הדק התאים לריקוד יותר מאשר לקרב פנים אל פנים. עם זאת, הוא היה משוכנע שהיא מסוגלת לרוץ מהר, וגם זה חשוב.

בעוד שידורי האסיף מתקרבים לסיומם, ריח המזון מהמזנון הסתנן אל הקהל. לחם טרי. בצל. בשר. קוריאולנוס לא הצליח למנוע מהבטן שלו לקרקר, והסתכן בשתי לגימות נוספות של פוסקה כדי להשקיט אותה. הוא הרגיש דרוך, סחרחר וגווע ברעב. אחרי שהמסך החשיך, הוא נאלץ לגייס כל טיפת משמעת עצמית שיש לו כדי לא למהר אל המזנון.

הריקוד האין־סופי עם הרעב הגדיר את חייו. לא בשנים המוקדמות מאוד, לפני המלחמה, אבל כל יום מאז היה מאבק, משא ומתן, משחק. מה הדרך הטובה ביותר למנוע רעב? לאכול את כל המזון בארוחה אחת? לפזר אותו על פני היום בטיפות ובפירורים? לזלול ברעבתנות או ללעוס כל ביס עד שיהפוך לנוזל? כל אלה היו תכסיסים פסיכולוגיים שנועדו להסיח את דעתו מכך שזה מעולם לא הספיק. איש לא הניח לו מעולם לקבל מספיק.

בזמן המלחמה נמצאו המחוזות מייצרי המזון בידי המורדים. הם השתמשו בתכסיסים של הקפיטול כנגדו וניסו להרעיב אותו עד שייכנע, כך שהמזון — או היעדרו — שימש כלי נשק. עכשיו היוצרות התהפכו שוב, הקפיטול שלט באספקה ולקח את זה צעד אחד הלאה, סובב את הסכין בלב המחוזות באמצעות משחקי הרעב. בתוככי האלימות של המשחקים היו ייסורים דוממים שכל פאנם חוותה, הייאוש לדי מזון לשרוד עד הזריחה הבאה.

הייאוש הזה הפך אזרחים מכובדים של הקפיטול למפלצות. אנשים שצנחו מתים מרעב ברחוב הפכו לחלק משרשרת מזון מחרידה. בליל חורף אחד חמקו קוריאולנוס וטיגריס מהדירה כדי לאסוף כמה ארגזי עץ שהבחינו בהם קודם לכן בסמטה. בדרך לשם הם עברו על פני שלוש גופות וזיהו שאחת מהן היא של משרתת צעירה שנהגה להגיש את התה בחביבות במפגשי אחר הצהריים אצל משפחת קְרֵיין. שלג כבד ורטוב התחיל לרדת והם חשבו שהרחובות נטושים, אבל בדרך הביתה דמות עטופה היטב שילחה אותם להסתתר בחיפזון מאחורי גדר חיה. הם צפו בשכן שלהם נירו פרייס, איל תעשיית הרכבות, חותך את הרגל מהמשרתת, מנסר הלוך ושוב בסכין מבעיתה עד שהגפה השתחררה. הוא עטף את הרגל בחצאית שתלש ממותניה ומיהר אל רחוב צדדי שהוביל אל הכניסה האחורית של ביתו. בני הדודים מעולם לא אמרו על כך מילה, אפילו לא כשהיו לבדם, אבל הזיכרון נצרב במוחו של קוריאולנוס. הפראיות שעיוותה את פניו של פרייס, הקרסול הלבן והנעל השחורה המשופשפת בקצה הגפה הקטועה, והזוועה המוחלטת כשקלט שגם הוא עשוי להיתפס עכשיו כאכיל.

קוריאולנוס זקף את הישרדותו הפיזית והמוסרית כאחד לזכות ראיית הנולד של סבתנו כבר בשלב מוקדם של המלחמה. ההורים שלו מתו וטיגריס התייתמה גם היא, ושני הילדים גרו עם סבתם. המורדים הלכו וסגרו על הקפיטול באיטיות אך בנחישות, אף שיהירותם של תושבי העיר מנעה הכרה גורפת בחומרת המצב. הקיצוב במזון חייב אפילו את העשירים ביותר לחפש פריטי אספקה מסוימים בשוק השחור. וכך מצא קוריאולנוס את עצמו בכניסה האחורית של מועדון לילה, שהיה פעם אופנתי, בשעת אחר צהריים מאוחרת באוקטובר, כשביד אחת הוא אוחז בידית של עגלה אדומה קטנה ובאחרת את ידה עטוית הכפפה של סבתנו. באוויר עמד קור עז שבישר באיום על החורף, ומעליהם כוסו השמיים בשמיכה אפורה וקודרת של עננים. הם באו לפגוש את פְלוֹריבּוּס בֶּל, גבר מזדקן עם משקפיים בגון לימון ופאה לבנה מפודרת שגלשה עד מותניו. הוא ובן הזוג המוזיקאי שלו סיירוס היו הבעלים של המועדון הסגור, ועכשיו התפרנסו ממכירת סחורות בחשאי בדלת האחורית. הנכד וסבתו באו לקנות ארגז של חלב משומר, מאחר שהחלב הטרי נעלם לפני שבועות, אבל פלוריבוס אמר שהכול אזל. המשלוח שבדיוק הגיע היה ארגזים של שעועית לבנה יבשה, שנערמו זה על גבי זה על הבמה המצופה מראות שמאחוריו.

"זה יחזיק שנים," הבטיח פלוריבוס לסבתנו. "אני מתכנן לשמור לעצמי בערך עשרים."

סבתו של קוריאולנוס צחקה. "כמה מחריד."

"לא, יקירה. מה שמחריד הוא מה שיהיה בלעדיהם," אמר פלוריבוס.

הוא לא הרחיב, אבל סבתנו הפסיקה לצחוק. היא העיפה מבט בקוריאולנוס וידה סגרה לרגע בכוח על ידו. נדמה שזאת תנועה בלתי רצונית, כמעט עווית. ואז היא הסתכלה על הארגזים, ונראה שהיא מחשבת משהו בראשה. "כמה מהם אתה יכול לשחרר?" היא שאלה את בעל המועדון. קוריאולנוס סחב ארגז אחד הביתה בעגלה שלו, ועשרים ותשעה האחרים הגיעו באמצע הלילה, מכיוון שטכנית, אגירת מזון לא היתה חוקית. סיירוס וחבר סחבו את הארגזים במעלה המדרגות וערמו אותם במרכז הסלון המפואר. בראש הערימה הם הניחו פחית אחת של חלב משומר, מתנה מפלוריבוס, ואז נפרדו בברכת לילה טוב. קוריאולנוס וטיגריס עזרו לסבתנו להסתיר את השעועית בארונות אחסון, בארונות בגדים מקושטים, אפילו בתוך השעון העתיק.

"מי יאכל את כל זה?" הוא שאל. אז עוד היו בחייו בייקון ועוף, ופה ושם גם צלי. החלב היה זמין מדי פעם אבל היתה גבינה בשפע, והיה אפשר לצפות לסוג כלשהו של קינוח בארוחת הערב, גם אם זה רק לחם עם ריבה.

"אנחנו נאכל חלק. חלק אולי נוכל להחליף," אמרה סבתנו. "זה יהיה הסוד שלנו."

"אני לא אוהב שעועית לבנה." קוריאולנוס הזעיף פנים. "אני חושב."

"טוב, נדאג שהטבחית תמצא מתכון מוצלח," אמרה סבתנו.

אבל הטבחית נקראה לשרת במלחמה, ואז מתה משפעת. סבתנו, כך התברר, לא ידעה אפילו איך מפעילים את התנור, ודאי שלא לעקוב אחר ההנחיות שבמתכון. על כתפיה של טיגריס בת השמונה הוטלה האחריות לבשל את השעועית עבור הנזיד הסמיך, ואז המרק, ואז הציר הדליל, וזה מה שאיפשר להם לשרוד במהלך המלחמה. שעועית לבנה. כרוב. קצבת לחם. הם חיו על זה יום־יום במשך שנים. ודאי שזה פגע בגדילה שלו. ודאי שהוא היה היום גבוה יותר, בעל כתפיים רחבות יותר, אילו היה לו יותר מזון. אבל המוח שלו התפתח כמו שצריך; לפחות כך קיווה. שעועית, כרוב, לחם מלא. קוריאולנוס פיתח שנאה אליהם, אבל הם החזיקו אותם בחיים, ללא בושה, ובלי להידרדר לקניבליזם של הגופות ברחובות.

קוריאולנוס בלע את הרוק שהציף את פיו בעודו מושיט יד אל הצלחת עם עיטור הזהב בשוליה ותבליט חותם האקדמיה. אפילו בימים הקשים ביותר לא חסרו בקפיטול כלים נאים, ופעמים רבות הוא אכל עלה כרוב בצלחת חרסינה נאה. הוא לקח מפית בד, מזלג, סכין. הוא הרים את המכסה של כלי ההגשה הראשון העשוי כסף, והאדים הרטיבו את שפתיו. בצלים מוקרמים. הוא לקח לעצמו מנה צנועה וניסה לא להזיל ריר. תפוחי אדמה מבושלים. קישואים. ירך חזיר אפויה. לחמניות עם חתיכת חמאה. במחשבה שנייה, שתי חתיכות. צלחת מלאה, אבל לא חמדנית. לא יחסית לנער מתבגר.

הוא הניח את הצלחת על השולחן לצד צלחתה של קלמנסיה והלך לקחת קינוח מעגלת הקינוחים, כי בשנה שעברה הקינוחים אזלו במהירות והוא החמיץ לחלוטין את הטפיוקה. ליבו החסיר פעימה כשראה את שורות משולשי פאי התפוחים, כל אחד מעוטר בדגל נייר עם חותם פאנם. פאי! מתי בפעם האחרונה הוא טעם דבר כזה? בעודו מושיט יד אל מנה בינונית, מישהו תחב תחת אפו צלחת ובה פרוסה עצומה בגודלה. "לא, קח חתיכה גדולה. אני בטוח שנער כמוך שעדיין גדל יוכל להתמודד איתה."

עיניו של הדיקן הייבוטום היו מודלקות, אבל כבר לא היו מזוגגות כמו בבוקר. למעשה, הן ננעצו בקוריאולנוס בחדות לא צפויה.

קוריאולנוס לקח את צלחת הפאי בחיוך שקיווה שמביע עליזות נערית. "תודה רבה, אדוני. אני תמיד יכול למצוא מקום לפאי בבטן שלי."

"כן, לעולם לא קשה למצוא מקום לתענוגות," אמר הדיקן. "מי כמוני יודע."

"אני מניח, אדוני." אבל זה לא נשמע בסדר. הוא התכוון להסכים עם החלק לגבי התענוגות, אבל זה נשמע כמו הערה עוקצנית לגבי אופיו של הדיקן.

"אתה מניח." עיניו של הדיקן הייבוטום הצטמצמו בעודו ממשיך לנעוץ מבט בקוריאולנוס. "אז מה התוכניות שלך, קוריאולנוס, לאחר המשחקים?"

"אני מקווה ללמוד באוניברסיטה," הוא השיב. איזו שאלה משונה. זה אמור להיות ברור מהתיק האקדמי שלו.

"כן, ראיתי את השם שלך בין המועמדים לפרסים," אמר הדיקן הייבוטום. "אבל אם לא תזכה באחת?"

קוריאולנוס גימגם. "ובכן, במקרה כזה אנחנו... אנחנו נשלם את שכר הלימוד, כמובן."

"כן?" צחק הדיקן הייבוטום. "תראה אותך, בחולצה המאולתרת שלך ובנעליים הלוחצות, מנסה להחזיק מעמד. מסתובב בקפיטול בחזה נפוח, כשקשה לי להאמין שיש למשפחת סנואו ולו אגורה שחוקה. אפילו עם הפרס זה לא יהיה קל, ועדיין לא זכית בו, נכון? ומה אז, אני תוהה? ומה אז?"

בעל כורחו הסתכל קוריאולנוס סביב לראות אם מישהו שמע את המילים הנוראות, אבל רוב האנשים היו שקועים באכילה ובפטפוטים.

"אל תדאג — אף אחד לא יודע. טוב, כמעט אף אחד. תיהנה מהפאי, בחור." הדיקן הייבוטום התרחק בלי לטרוח לקחת פרוסה לעצמו.

יותר מכול רצה קוריאולנוס לשמוט את הפאי שלו ולהימלט ליציאה, אבל במקום זאת הוא החזיר בזהירות את הפרוסה הענקית לעגלה. הכינוי ההוא. אין ספק שהכינוי מצא את דרכו אל אוזני הדיקן הייבוטום ויוחס לקוריאולנוס. זה היה מטומטם מצידו. הדיקן היה אדם חזק מכדי שילעג לו בציבור, אפילו כיום. אבל זה באמת כזה דבר נורא? לכל מורה היה לפחות כינוי אחד, רבים ממש לא מחמיאים. ולא ש"הדיקן אני־בהיי־היום" עשה מאמצים מיוחדים להסתיר את ההרגל שלו. נדמה שהוא מזמין את הלגלוג. האם עשויה להיות סיבה אחרת לשנאה הזאת שלו כלפי קוריאולנוס?

תהיה אשר תהיה הסיבה, קוריאולנוס היה מוכרח להשיב דברים על תיקונם. הוא לא היה יכול להסתכן באובדן הפרס בגלל דבר כזה. אחרי האוניברסיטה הוא מתכנן לעסוק במקצוע מכניס כלשהו. ללא תואר, אילו דלתות ייפתחו בפניו? הוא ניסה לדמיין את עתידו במשרה זוטרה כלשהי בעיר... באיזה תפקיד? ניהול הפצת הפחם במחוזות? ניקוי כלובים של מוטציות במעבדה הגנטית? גביית מסים מסג'אנוס פלינת' בדירתו המפוארת בקורסו, בעוד קוריאולנוס מתגורר באיזה חור במרחק חמישים רחובות משם? ואפילו זה רק אם יתמזל מזלו! לא היה קל למצוא עבודה בקפיטול, והוא יהיה בוגר אקדמיה חסר פרוטה, זה הכול. איך הוא יתפרנס? יִלווה כסף? צבירת חוב בקפיטול היא בדרך כלל המסלול הישיר להפוך לאוכף שקט, וזה אומר לחתום על מחויבות של עשרים שנה מי יודע איפה. הם ישלחו אותו לאיזה מחוז נידח ונורא, שהאנשים בו הם פחות או יותר חיות.

היום הזה, שהיה מבטיח כל כך, התרסק עכשיו סביבו. תחילה האיום באיבוד הדירה, ואז ההקצאה של המיועדת הנחותה ביותר — שבמחשבה נוספת לא היה לו ספק שהיא משוגעת — ועכשיו הגילוי שהדיקן הייבוטום מתעב אותו מספיק כדי להרוס את סיכוייו לזכות בפרס ולגזור עליו חיים במחוזות!

הכול ידעו מה קורה אם אתה נשלח למחוזות. אתה נמחק מהתודעה. נשכח. בעיני הקפיטול אתה נחשב כמת.

3

קוריאולנוס עמד ברציף הרכבת הריק וחיכה להגעתה של המיועדת שלו, ורד לבן ארוך־גבעול מאוזן בזהירות בין האגודל לאצבע. הרעיון להביא לה מתנה היה של טיגריס. היא חזרה הביתה בשעה מאוחרת מאוד בליל האסיף, אבל הוא חיכה כדי להתייעץ איתה, לחלוק איתה את ההשפלות והפחדים. היא סירבה להניח לשיחה להידרדר לייאוש. הוא יזכה בפרס; הוא חייב לזכות! ותהיה לו קריירה מבריקה באוניברסיטה. באשר לדירה, תחילה עליהם לברר את הפרטים. אולי המס לא יחול עליהם, וגם אם כן, אולי זה עוד ייקח זמן. אולי הם יוכלו לגרד איכשהו מספיק כסף כדי לעמוד בתשלום. אבל שלא יחשוב על זה עכשיו. שיחשוב רק על משחקי הרעב, ואיך הוא יהפוך אותם להצלחה.

במסיבת האסיף של פבריציה, כך אמרה טיגריס, כולם השתגעו על לוסי גריי ביירד. למיועדת שלו היתה "איכות של כוכבת", כך הכריזו חבריה בעודם גומעים בשכרות מהפוסקה שלהם. בני הדודים הסכימו שהוא חייב לעשות רושם ראשוני טוב על הנערה כדי שהיא תסכים לשתף איתו פעולה. עליו להתייחס אליה לא כאל אסירה שדינה נגזר, אלא כאורחת. קוריאולנוס החליט לקדם את פניה בשלב מוקדם, כבר בתחנת הרכבת. זה ייתן לו יתרון מקדים, וגם יספק לו הזדמנות לרכוש את אמונה.

"רק תדמיין לעצמך כמה היא בוודאי מבועתת, קוריאו," אמרה טיגריס. "כמה בודדה היא מרגישה. אם אני הייתי במקומה, כל דבר שהיית עושה כדי לגרום לי להרגיש שאכפת לך ממני היה מתקבל בברכה. לא, יותר מזה. זה היה גורם לי להרגיש שיש לי ערך. תביא לה משהו, אפילו סמלי, כדי שהיא תדע שאתה מעריך אותה."

קוריאולנוס חשב על הוורדים של סבתו, שעדיין נחשבו מאוד בקפיטול. האישה הזקנה טיפחה אותם באדיקות בגינת הגג של הפנטהאוז, באוויר הפתוח ובחממה סולרית קטנה. אבל היא חילקה את הפרחים שלה בקמצנות כאילו היו יהלומים, כך שנדרש שכנוע רב כדי להשיג את הפריט היפהפה הזה. "אני צריך ליצור חיבור בינינו," הוא אמר לה. "כמו שאת אומרת תמיד, הוורדים שלך יפתחו כל דלת." העובדה שסבתו הסכימה היתה עדות לרמת הדאגה שלה מהמצב.

יומיים עברו מאז האסיף. החום הכבד לא נטש את העיר, ולמרות שהשחר עלה לא מזמן, תחנת הרכבת כבר התחילה להתלהט. קוריאולנוס הרגיש בולט לעין על הרציף הגדול והנטוש, אבל לא היה יכול להסתכן בכך שיחמיץ את הרכבת. המידע היחיד שהצליח לחלץ משכנו מהקומה למטה, קברניט־המשחק־בהכשרה רֶמוּס דוליטל, היה שהרכבת אמורה להגיע ביום רביעי. רמוס סיים לא מזמן את לימודיו באוניברסיטה, ומשפחתו ניצלה את כל הטובות שהיו חייבים לה כדי להשיג לו את המשרה הזאת, שהעניקה לו משכורת מספקת והיוותה קרש קפיצה להמשך הקריירה. קוריאולנוס היה יכול לברר דרך האקדמיה, אבל לא ידע אם הם יראו בעין יפה את העובדה שבכוונתו להמתין לרכבת. לא הוגדרו שום כללים מדויקים, לא במפורש, אבל נראה לו שרוב האחרים יחכו לפגוש את המיועדים שלהם במפגש בפיקוח האקדמיה, שעמד להיערך למחרת.

שעה חלפה, ואז שעתיים, ועדיין לא הגיעה רכבת משום סוג שהוא. השמש קפחה מבעד לזגוגיות תקרת התחנה. זיעה נטפה על גבו, והוורד, שהיה כה מלכותי הבוקר, התחיל להתכופף בהשלמה. קוריאולנוס תהה אם כל הרעיון היה מופרך מיסודו ואם היא תודה לו בכלל על כך שהוא מקדם את פניה כאן. נערה אחרת, נערה טיפוסית, אולי היתה מתרשמת, אבל בלוסי גריי ביירד לא היה שום דבר טיפוסי. למעשה, היה משהו מאיים בנערה שמסוגלת להופיע בצורה נועזת כזאת מייד אחרי שראש העיר תקף אותה. ועוד אחרי שבדיוק שמטה נחש ארסי אל תוך השמלה של נערה אחרת. כמובן, הוא לא ידע אם הנחש היה ארסי, אבל המחשבה נטתה לשם, נכון? האמת שהנערה הזאת היתה מבעיתה. והנה הוא עומד כאן במדי האקדמיה שלו, כשבידו ורד, כמו איזה נער מוכה אהבה, בתקווה שהיא... מה? תחבב אותו? תבטח בו? לא תהרוג אותו על המקום?

שיתוף פעולה מצידה היה חיוני. אתמול ניהלה סאטיריה פגישה של המדריכים, ובה פירטה את המשימה הראשונה שלהם. בעבר נשלחו המיועדים ישירות לזירה, בוקר אחרי שהגיעו לקפיטול, אבל עכשיו כשהיו מעורבים בעניין גם תלמידים מהאקדמיה, לוח הזמנים הוארך. הוחלט שכל מדריך יראיין את המיועד שלו ויקבל חמש דקות להציג אותו בפני פאנם בשידור חי בטלוויזיה. אם יאפשרו לאזרחים לגלות מועמדים שהם רוצים בניצחונם, אולי יהיה להם סוף־סוף עניין לצפות במשחקי הרעב. אם הכול יתנהל כשורה, המשחקים יעוררו הפעם עניין רב — אולי אפילו יאפשרו למדריכים להעיר הערות על המיועדים שלהם במהלך המשחקים. קוריאולנוס הבטיח לעצמו שחמש הדקות שלו יהיו שיא הערב.

שעה נוספת חלפה בזחילה, והוא בדיוק עמד להרים ידיים כשקול צפירת רכבת נשמע ממעמקי המנהרה. בחודשים הראשונים של המלחמה אותתה הצפירה הזאת על הגעתו של אביו משדה הקרב. אבא שלו החליט שכאיל תעשיית התחמושת, שירות צבאי יעצים את הלגיטימיות של העסק המשפחתי. בעזרת יכולות אסטרטגיות מעולות, עצבי פלדה וכריזמה של מפקד, הוא טיפס במהירות בסולם הדרגות. כדי להפגין פומבית את המחויבות שלהם לקפיטול, נהגה משפחת סנואו להתייצב בתחנה בנוכחות מלאה, קוריאולנוס בחליפת הקטיפה שלו, ולחכות שם לחזרתו של האיש הדגול. עד היום שבו נשאה הרכבת את החדשות שקליע של המורדים פגע במטרתו. היה קשה למצוא בקפיטול מקום שאינו מקושר לזיכרון נורא כלשהו, אבל תחנת הרכבת היתה גרועה במיוחד. אם להודות בכנות, קוריאולנוס לא היה יכול לומר שחש אהבה גדולה כלפי האיש הנוקשה והמרוחק, אבל הוא בהחלט הרגיש מוגן בחברתו. המוות שלו היה מקושר עבור קוריאולנוס בפחד ובפגיעוּת שמאז אותו היום לא הצליח להתנער מהם.

הצפירה התחזקה בעוד הרכבת נכנסת בסערה אל התחנה ועוצרת בצווחת בלמים. היא היתה קצרה, רק קטר ושני קרונות. קוריאולנוס קיווה שיזכה לראות את המיועדת שלו מבעד לחלון, אבל אז קלט שאין חלונות בקרונות. הם לא נועדו לנוסעים, אלא למשא. שרשראות מתכת כבדות, מהודקות במנעולים מיושנים, איבטחו את הסחורה.

זאת לא הרכבת, הוא חשב לעצמו. עדיף כבר ללכת הביתה. אבל קריאה אנושית נשמעה בבירור מתוך אחד מקרונות המשא, וקוריאולנוס נותר במקומו.

הוא ציפה להמולת אוכפי שקט, אבל הרכבת זכתה להתעלמות במשך עשרים דקות לפני שכמה מהם עשו את דרכם אל המסילה. אחד מהם החליף מילה עם נהג קטר בלתי נראה, וצרור מפתחות הושלך מהחלון. אוכף השקט לא הזדרז, וצעד בעצלתיים אל הקרון הראשון, עבר על המפתחות באיטיות עד שבחר אחד, נעץ אותו במנעול וסובב. המנעול והשרשראות נפתחו והוא גילגל הצידה את הדלת הכבדה. נראה שהקרון ריק. אוכף השקט שלף את האלה שלו וחבט בה על המשקוף. "קדימה, זוזו!"

נער גבוה עם עור חום כהה ובגדי שק מוטלאים נגלה בפתח. קוריאולנוס זיהה שזה המיועד של קלמנסיה ממחוז 11, רזה אבל שרירי. נערה בעלת צבע עור דומה אך בעלת גוף גרום ושיעול מטלטל הצטרפה אליו. שניהם היו יחפים וידיהם היו אזוקות לפנים. פתח הקרון נמצא מטר וחצי מעל הרציף, כך שהם התיישבו על שפתו לפני שקפצו למטה במגושם. נערה קטנה עם פנים חיוורות בשמלת פסים ובצעיף אדום זחלה אל הדלת, אבל נראה שאינה מצליחה להבין איך לרדת אל הרציף. אוכף השקט משך אותה בכוח והיא נחתה בגמלוניות, בקושי מצליחה לבלום את הנפילה בידיה האזוקות. אוכף השקט נרכן אל תוך הקרון וגרר החוצה ילד שנראה כבן עשר, אבל היה חייב להיות בן שתים־עשרה לפחות, והעיף גם אותו לרציף.

בשלב הזה הכה בקוריאולנוס הריח שהגיע מהקרון, ריח גללים לח וכבד. הם העבירו את המיועדים בקרונות בקר, ולא נקיים במיוחד. הוא תהה אם האכילו אותם והוציאו אותם מדי פעם לאוויר הצח, או שפשוט כלאו אותם שם לאחר האסיף. הוא היה רגיל כל כך לראות מיועדים על המסך, שלא התכונן כהלכה למפגש פנים אל פנים, ועכשיו הציף אותו גל של חמלה וגועל. הם באמת היו יצורים מעולם אחר. עולם אכזרי ונטול תקווה.

אוכף השקט עבר לקרון השני ופתח את השרשראות. הדלת נפתחה ומאחוריה נראה ג'סאפ, המיועד ממחוז 12, שהסתכל החוצה אל אור התחנה העז בעיניים מצומצמות. הבזק של התרגשות עבר בקוריאולנוס וגופו הזדקף בציפייה. היא ודאי תהיה איתו. ג'סאפ קפץ במגושם לרציף והסתובב בחזרה אל הרכבת.

לוסי גריי ביירד יצאה אל האור, ידיה האזוקות מכסות למחצה על עיניה בעוד הן מסתגלות. ג'סאפ הושיט אליה זרועות, מפרקי ידיו פרושים רחב ככל ששרשרת האזיקים שלו איפשרה, והיא נפלה קדימה והניחה לו לתפוס במפרק ידה ולהניף אותה לקרקע בתמרון חינני להפתיע. היא טפחה בתודה על שרוולו של הנער והטתה את ראשה לאחור כדי להתענג על אור השמש ששטף את התחנה. אצבעותיה התחילו לסרק בתלתליה, להתיר קשרים ולפלות חתיכות קש.

תשומת ליבו של קוריאולנוס התמקדה לרגע באוכפי השקט, ששאגו איומים אל תוך קרון הרכבת. כשהוא הביט בחזרה על לוסי גריי, הוא גילה שהיא מסתכלת ישירות עליו. הוא נרתע לרגע, אבל אז נזכר שהוא היחיד ברציף מלבד אוכפי השקט. החיילים קיללו עכשיו, בעודם מניפים אחד משלהם אל הקרון כדי לגרור החוצה את המיועדים הסרבנים.

הרגע הגיע. עכשיו או לעולם לא.

הוא ניגש אל לוסי גריי, הושיט לה את הוורד והינהן הנהון קצר. "ברוכה הבאה לקפיטול," אמר. קולו היה צרוד מעט מכיוון שלא דיבר שעות, אבל להרגשתו זה הקנה לו בגרות מכובדת.

הנערה בחנה אותו, ולרגע הוא חשש שתלך משם, או גרוע מזה, שתצחק עליו. במקום זה היא הושיטה יד ותלשה בעדינות עלה כותרת מהפרח שבידו.

"כשהייתי קטנה נהגו לרחוץ אותי בשמנת ובעלי ורדים," היא אמרה, ולמרות חוסר הסבירות המוחלט של ההצהרה הזאת, משהו באופן שבו אמרה זאת גרם לזה להישמע אמיתי לחלוטין. היא החליקה באגודל על המשטח הלבן והמבריק, ואז הכניסה את עלה הכותרת לפיה, עצמה עיניים והתענגה על הטעם. "יש לזה טעם של ללכת לישון."

קוריאולנוס ניצל את הרגע כדי לבחון אותה. היא נראתה שונה מאיך שנראתה בטקס האסיף. מלבד רסיסים פה ושם, כל האיפור נוקה, ובלעדיו היא נראתה צעירה יותר. שפתיה היו סדוקות, שערה פזור, השמלה הססגונית מאובקת וקמוטה. הסימן שהשאירה הסטירה של ראש העיר הפך לחבורה סגולה כהה. אבל היה שם משהו נוסף. שוב היתה לו הרגשה שהוא עד להופעה, אבל הפעם פרטית.

כשהיא פקחה עיניים, כל תשומת ליבה התמקדה בו. "נראה שלא היית אמור להיות כאן."

"ככל הנראה לא הייתי אמור," הוא הודה. "אבל אני המדריך שלך. ורציתי לפגוש אותך בתנאים שלי. לא של קברניטי המשחק."

"אהא, מורד," היא אמרה.

המילה הזאת היתה כמו רעל בפי אזרחי הקפיטול, אבל היא אמרה אותה בהערכה, כמחמאה. ואולי לעגה לו? הוא נזכר שהיא נוהגת לשאת נחשים בכיסיה ושהכללים הרגילים לא חלים עליה.

"ומה המדריך שלי עושה למעני מלבד להביא לי ורדים?" היא שאלה.

"אני עושה כמיטב יכולתי לדאוג לך," הוא אמר.

היא העיפה מבט מעבר לכתפה, היכן שאוכפי השקט השליכו לרציף שני ילדים חצי מורעבים. לילדה נשברה שן קדמית על הרציף והילד חטף כמה בעיטות עם הנחיתה.

לוסי גריי חייכה אל קוריאולנוס. "טוב, בהצלחה עם זה, חתיך," היא אמרה וחזרה לכיוון ג'סאפ, זונחת אותו ואת הוורד שלו מאחור.

בעוד אוכפי השקט מדרבנים את המיועדים בכיוון היציאה הראשית מהתחנה, הרגיש קוריאולנוס שההזדמנות שלו הולכת וחומקת מידיו. הוא לא הצליח לעורר בה אמון. הוא לא עשה דבר מלבד, אולי, לשעשע אותה לרגע. היא בבירור חשבה שאין בו תועלת, ואולי צדקה, אבל עם כל מה שעמד כאן על הכף, הוא היה חייב לנסות. הוא חצה את התחנה בריצה והשיג את חבורת המיועדים בדיוק כשהגיעו ליציאה.

"תסלח לי," הוא אמר לאוכף השקט הבכיר. "אני קוריאולנוס סנואו מהאקדמיה." הוא סימן בראשו אל לוסי גריי. "המיועדת הזאת הוקצתה לי למשחקי הרעב. תהיתי אם אוכל ללוות אותה למגורים שלה."

"בשביל זה חיכית כאן כל הבוקר? כדי לתפוס טרמפ להופעה?" שאל אוכף השקט. הוא הסריח מאלכוהול ועיניו היו אדומות. "בטח, מר סנואו, אתה מוזמן. תצטרף למסיבה."

רק אז ראה קוריאולנוס את המשאית שהמתינה למיועדים. לא ממש משאית, יותר כמו כלוב על גלגלים. הארגז היה מוקף סורגי מתכת ומעליהם גג פלדה. הוא נזכר שוב בקרקס מילדותו, היכן שראה חיות פרא — נמרים ודובים — מובלים בצורה כזאת. המיועדים צייתו לפקודות; הושיטו את האזיקים שלהם להסרה ועלו אל הכלוב.

קוריאולנוס נשאר מאחור, אבל אז ראה את לוסי גריי מסתכלת עליו וידע שזה הרגע שעל פיו יישפט. אם ייסוג עכשיו, הכול ייגמר. היא תחשוב אותו לפחדן ותתעלם ממנו לחלוטין. הוא שאף שאיפה עמוקה והניף את עצמו אל הכלוב.

הדלת נטרקה מאחוריו והמשאית היטלטלה קדימה, גורמת לקוריאולנוס לאבד שיווי משקל. הוא נאחז בסורגים אוטומטית בידו הימנית ומצא את המצח שלו לחוץ אליהם בעוד שני מיועדים מועדים עליו. הוא הדף את עצמו בכוח מהסורגים ופיתל את גופו לאחור כדי לעמוד מול שותפיו לנסיעה. כולם הספיקו להיאחז לפחות בסורג אחד, מלבד הילדה עם השן השבורה שנצמדה לרגל של הילד מהמחוז שלה. בעוד המשאית מתקדמת בטרטור לאורך שדרה רחבה, הם התחילו להתמקם.

קוריאולנוס ידע שעשה טעות. אפילו באוויר הפתוח הצחנה היתה איומה. המיועדים ספגו את ריח קרון הבקר, ובשילוב ריח הגופים האנושיים הלא רחוצים התעוררה בו בחילה קלה. מקרוב הוא ראה כמה הם מטונפים, כמה אדומות עיניהם, כמה חבול גופם. לוסי גריי ישבה דחוקה בפינה מלפנים, מנגבת שפשוף טרי במצח שלה בשולי שמלת הסלסולים. נדמה שהיא אדישה לנוכחותו, אבל כל האחרים לטשו בו מבטים כמו להקת חיות פרא שבוחנת פודל מפונק.

לפחות המצב הפיזי שלי יותר טוב משלהם, הוא חשב לעצמו, ואגרופו נסגר סביב גבעול הוורד. אם הם יתקפו יהיה לי סיכוי. אבל האם זה היה נכון? כנגד רבים כל כך?

המשאית האטה כדי לאפשר לקרונית חשמלית ססגונית, עמוסה נוסעים, לעבור. למרות שנמצא מאחור, קוריאולנוס השתופף כדי שלא יראו אותו.

הקרונית החשמלית חלפה, המשאית חזרה לנסוע, וקוריאולנוס העז להזדקף. הם צחקו עליו, המיועדים, או לפחות כמה מהם גיחכו למראה האי־נוחות הניכרת שלו.

"מה קרה, יפיוף? אתה בכלוב הלא נכון?" שאל הנער ממחוז 11, שלא צחק כלל.

השנאה הגלויה עירערה את קוריאולנוס, אבל הוא ניסה להיראות אדיש. "לא, זה בדיוק הכלוב שחיכיתי לו."

ידיו של הנער התרוממו בבת אחת, סגרו על צווארו של קוריאולנוס באצבעות ארוכות ומצולקות והטיחו אותו לאחור. אמותיו הצמידו את גופו של קוריאולנוס אל הסורגים. קוריאולנוס הלכוד נתלה בתגובה האחת שמעולם לא הכזיבה אותו בקטטות בחצר בית הספר, והכניס ברך בכוח במפשעה של יריבו. הנער מהמחוזות התנשף והתקפל, מרפה ממנו.

"יכול להיות שעכשיו הוא יהרוג אותך." הנערה ממחוז 11 השתעלה בפניו של קוריאולנוס. "הוא הרג אוכף שקט באחת־עשרה. הם לא הצליחו לגלות מי עשה את זה."

"סתמי, דיל," נהם הנער.

"מה זה משנה עכשיו?" אמרה דיל.

"בואו נהרוג אותו כולנו," אמר הילד הזעיר בנבזיות. "הם לא יכולים לעשות לנו משהו יותר גרוע מזה."

כמה מיועדים אחרים מילמלו בהסכמה והתקרבו צעד.

גופו של קוריאולנוס התקשח מפחד. להרוג אותו? הם באמת התכוונו להכות אותו למוות, ממש כאן באור יום מלא, בלב הקפיטול? לפתע הוא ידע שכן. אחרי הכול, מה כבר יש להם להפסיד? הלב שלו הלם בחזהו, והוא השתופף קלות באגרופים מורמים, בציפייה להתקפה.

מהפינה הפר קולה המוזיקלי של לוסי גריי את המתח. "לנו אולי לא. אבל יש לכם משפחה בבית? אנשים שהם יוכלו להעניש?"

נראה שזה מוציא למיועדים את הרוח מהמפרשים. לוסי גריי נדחקה ביניהם והתמקמה בינם ובינו.

"וחוץ מזה," אמרה, "הוא המדריך שלי. הוא אמור לעזור לי. אולי אני אצטרך אותו."

"למה את קיבלת מאריך?" שאלה דיל.

"מדריך. וכל אחד מכם קיבל כזה," הסביר קוריאולנוס בניסיון להישמע בשליטה.

"אז איפה הם?" קראה עליו דיל תיגר. "למה הם לא באו?"

"כנראה לא מילאתם אותם בהשראה," אמרה לוסי גריי. היא הסתובבה מדיל אל קוריאולנוס וקרצה אליו.

המשאית פנתה אל רחוב צדדי צר והתקדמה בטלטולים אל מה שנראה כמבוי סתום. קוריאולנוס לא ממש ידע היכן הם נמצאים. הוא ניסה להיזכר היכן הוחזקו המיועדים בשנים קודמות. האם הם לא נלקחו אל אורוות הסוסים של אוכפי השקט? כן, היה נדמה לו ששמע משהו על זה. ברגע שהם יגיעו, הוא ימצא אוכף שקט ויסביר לו את המצב, אולי יבקש הגנה בהתחשב בעוינות הכללית. לאור הקריצה של לוסי גריי אולי ישתלם להישאר.

המשאית נסעה לאחור אל בניין מואר בעמימות, אולי מחסן. באפו של קוריאולנוס עלה ריח תערובת כבדה של דגים רקובים וחציר ישן. מבולבל, הוא ניסה למצוא נקודות אחיזה סביבו, ועיניו בקושי הצליחו לאתר שתי דלתות מתכת שנפתחו עכשיו. אוכף שקט פתח את הדלת האחורית של המשאית, ולפני שמישהו הספיק לצאת, הכלוב נטה באלכסון ושפך אותם אל משטח בטון קר ולח. לא, לא משטח, זה היה דומה יותר לפיר, מכיוון שהרצפה כולה התמשכה בזווית כה חדה שקוריאולנוס התחיל מייד לגלוש מטה עם כל האחרים. הוורד נשמט מידו, בעוד ידיו ורגליו מתאמצות לשווא למצוא אחיזה. כולם גלשו חמישה־שישה מטרים לפחות לפני שנחתו בערימה מבולגנת על רצפה מחוספסת. אור שמש קפח על קוריאולנוס בעודו מתאמץ להתיר את גופו מהערימה. הוא כשל כמה צעדים הלאה, הזדקף ואז קפא באימה. אלה לא היו האורוות. אף שהוא לא ביקר כאן שנים רבות, הוא זכר את המקום היטב. רצועת החול. הסלעים המלאכותיים המזדקרים לגובה. שורת סורגי המתכת המעוצבים בדוגמת גפנים שהתמשכה בקשת רחבה להגנת הקהל. בין הסורגים בהו בו פניהם של ילדי הקפיטול.

הוא נמצא בביתן הקופים בגן החיות.

4

הוא לא היה יכול להרגיש חשוף יותר גם אילו היה עומד עירום באמצע הקורסו. לפחות שם היתה אפשרות להימלט. עכשיו הוא היה לכוד ומוצג לראווה, ובפעם הראשונה הבין את משמעות חוסר יכולתם של בעלי החיים להסתתר. ילדים התחילו לפטפט בהתרגשות ולהצביע על התלבושת האחידה שלו, מושכים את תשומת ליבם של המבוגרים. פנים הלכו ומילאו את כל החלל הפנוי שמאחורי הסורגים. אבל האימה האמיתית היתה צמד מצלמות שניצבו משני עברי המבקרים.

"חדשות הקפיטול". הערוץ שלא חדל לשדר לרגע, בעל הסיסמה המחוצפת, "אם לא ראיתם את זה אצלנו, זה לא קרה."

אוהו, זה בהחלט קרה. קרה לו. עכשיו.

הוא היה יכול להרגיש איך דמותו מוקרנת בשידור חי בכל רחבי הקפיטול. למרבה המזל, ההלם גרם לו להינטע במקומו, כי הדבר היחיד הגרוע יותר מלעמוד בקרב אספסוף המחוזות בגן החיות יהיה להתרוצץ כמו אידיוט בניסיון להימלט. לא היה קל להימלט. המקום נבנה כדי לכלוא חיות בר. ניסיון להסתתר יהיה אפילו עוד יותר פתטי. רק תארו לעצמכם איזה מכרה זהב זה יהיה עבור "חדשות הקפיטול". הם יקרינו את זה עד זרא. סנואו כבר לא צח כשלג! הם ישלבו את זה בתחזית מזג האוויר שלהם. העניינים מתלהטים בגזרת סנואו! הם יקרינו את זה במשך כל חייו. הוא יושפל עד עפר.

אז איזו אפשרות כבר נותרה לו? רק לעמוד איתן ולהסתכל על המצלמות ישירות ובלי למצמץ, עד שיחלצו אותו.

הוא הזדקף למלוא גובהו, זקף קלות כתפיים וניסה להיראות משועמם. הקהל התחיל לקרוא אליו — תחילה הקולות הגבוהים של הילדים ואז המבוגרים הצטרפו, שאלו אותו מה הוא עושה, למה הוא בכלוב, האם הוא צריך עזרה? מישהו זיהה אותו, והשם שלו התפשט כמו שרפת קוצים בקהל שהלך והתאסף מדקה לדקה.

"זה סנואו הצעיר!"

"תזכירי לי איזו משפחה זאת?"

"נו, אלה עם הוורדים על הגג!"

מי הם כל האנשים האלה, שמסתובבים בגן החיות באמצע השבוע? אין להם עבודה? הילדים לא אמורים להיות בבית הספר? מה הפלא שהארץ בצרות.

המיועדים מהמחוזות התחילו לחוג סביבו ולקנטר אותו. היה הצמד ממחוז 11, והילד הנבזי שקרא להרוג אותו, ועכשיו גם כמה נוספים. הוא נזכר בשנאה שהפגינו כלפיו במשאית ותהה מה יקרה אם הם יתקפו אותו כלהקה. אולי הקהל רק יריע.

קוריאולנוס ניסה לא להיכנס לפאניקה, אבל הרגיש בזיעה נוטפת על צידי גופו. כל הפרצופים האלה — של המיועדים מקרוב, של הקהל מאחורי הסורגים — התחילו להיטשטש. הוא כבר לא היה מסוגל לראות תווי פנים, רק טלאים כהים ובהירים של עור, ובמרכזם האדום הוורדרד של הפיות הפעורים. נדמה שגופו איבד תחושה וריאותיו רעבות לאוויר. הוא התחיל להרהר באפשרות לרוץ אל הפיר ולנסות לטפס בחזרה, אבל קול מאחוריו אמר בשקט, "תשלוט בסיפור."

גם בלי להסתובב הוא ידע שזאת הנערה, הנערה שלו, והרגיש הקלה עצומה על כך שאינו לגמרי לבדו. הוא חשב על האופן המחוכם ששיחקה בקהל אחרי התקיפה של ראש העיר, איך כבשה את לב כולם בשירה שלה. היא צדקה, כמובן. הוא חייב לגרום לזה להיראות מכוון אחרת הכול נגמר.

הוא נשם נשימה עמוקה והסתובב למקום שבו ישבה, כשהיא שוזרת את הוורד הלבן באגביות מאחורי האוזן. נדמה שתמיד היא משפרת את המראה שלה, מסדרת את סלסולי השמלה במחוז 12, מסרקת את השיער בתחנת הרכבת, ועכשיו מתקשטת בוורד. הוא הושיט לה יד כאילו היא הגבירה המכובדת ביותר בקפיטול.

זוויות הפה של לוסי גריי התעקלו מעלה. היא אחזה בידו, והמגע שילח ניצוץ חשמלי זעיר במעלה הזרוע שלו, והוא הרגיש כאילו משהו מהכריזמה שלה על הבמה הועבר אליו. הוא קד קידה קלה בעודה קמה באלגנטיות מופרזת.

היא על הבמה. אתה על הבמה. זאת הופעה, הוא חשב לעצמו. הוא זקף ראש ושאל, "תרצי לפגוש כמה מהשכנים שלי?"

"בשמחה רבה," היא אמרה כאילו הם לוגמים תה מנחה. "הצד השמאלי שלי יותר מוצלח," היא מילמלה ונגעה קלות בלחייה. הוא לא היה בטוח מה לעשות במידע הזה, ולכן התחיל להוביל אותה שמאלה. לוסי גריי חייכה אל הצופים חיוך גדול, שמחה לכאורה להיות שם, אבל בעודו מוביל אותה אל הסורגים הוא הרגיש באצבעותיה לופתות אותו כמו מלחציים.

חפיר רדוד שהתמשך בין הסלעים המלאכותיים וסורגי ביתן הקופים יצר פעם מחסום של מים בין בעלי החיים למבקרים, אבל עכשיו הוא היה יבש כמדבר. הם ירדו שלוש מדרגות, חצו את החפיר ועלו בחזרה אל מדף שהתמשך סביב המתחם, מה שהביא אותם עכשיו לגובה המבקרים. קוריאולנוס בחר בנקודה כמה מטרים מאחת המצלמות — שתתקרב היא אליו — היכן שעמדה קבוצה צפופה של ילדים. היו כעשרה סנטימטרים בין סורג לסורג — לא מספיק כדי לדחוק ביניהם את הגוף, אבל די והותר אם רוצים להושיט יד. הילדים השתתקו בעודם מתקרבים ונצמדו לאחור אל רגלי ההורים.

קוריאולנוס חשב שהדימוי של שעת תה המנחה הוא לא רע, ולכן המשיך להתייחס למצב באותה קלילות. "מה שלומכם?" הוא אמר ורכן לעבר הילדים. "הבאתי איתי לכאן ידידה. אתם רוצים לפגוש אותה?"

הילדים זעו במקומם ונשמעו כמה צחקוקים. ילד אחד צעק, "כן!" הוא הכה על הסורגים בידיו כמה פעמים, ואז דחף אותן לכיסים בהיסוס. "ראינו אותה בטלוויזיה."

קוריאולנוס הוביל את לוסי גריי ממש עד הסורגים. "אם יורשה לי להציג בפניכם את העלמה לוסי גריי ביירד?"

הקהל השתתק עכשיו, מתוח מהקרבה שלה אל הילדים אבל להוט לשמוע מה תאמר המיועדת המוזרה. לוסי גריי כרעה ברך כצעד מהסורגים. "שלום לך. אני לוסי גריי. איך קוראים לך?"

"פונטיוס," אמר הילד והעיף מבט מעלה אל אמא כדי להרגיע את עצמו. האם הסתכלה על לוסי גריי בחשדנות, אבל הנערה התעלמה ממנה.

"מה שלומך, פונטיוס?" היא אמרה.

כמו כל בן קפיטול מחונך, הילד הושיט את ידו ללחיצה. לוסי גריי הרימה את ידה לעברו, אבל לא הכניסה אותה בין הסורגים, דבר שהיה עלול ליצור רושם מאיים. עקב כך הילד הוא זה שהושיט יד אל תוך הכלוב. היא לחצה את ידו הקטנה בחמימות.

"אני כל כך שמחה לפגוש אותך. זאת אחותך?" לוסי גריי סימנה בראשה אל הילדה הקטנה שלצידו. היא עמדה קרועת עיניים ומצצה אצבע.

"זאת ונוס," הוא אמר. "היא רק בת ארבע."

"טוב, אני חושבת שזה חכם מאוד להיות בת ארבע," אמרה לוסי גריי. "אני שמחה מאוד לפגוש אותך, ונוס."

"אהבתי את השיר שלך," לחשה ונוס.

"באמת?" אמרה לוסי גריי. "את מאוד נחמדה. טוב, אז תמשיכי לצפות, מתוקה, ואני אנסה לשיר לך עוד שיר. טוב?"

ונוס הינהנה, ואז טמנה את פניה בחצאית של אימה, מעוררת קולות צחוק וכמה קריאות איזו מתוקה מהקהל.

לוסי גריי התחילה להתקדם לאורך הגדר ולתקשר עם הילדים בדרכה. קוריאולנוס נשאר מעט מאחור כדי לתת לה אוויר.

"הבאת את הנחש שלך?" שאלה בקול מלא תקווה ילדה שאחזה בקרטיב תות מטפטף.

"הלוואי שיכולתי. הנחש הזה היה חבר טוב שלי," אמרה לה לוסי גריי. "יש לך חיית מחמד?"

"יש לי דג," אמרה הילדה. היא רכנה אל הסורגים. "קוראים לו פיצי." היא העבירה את הקרטיב ליד השנייה והושיטה את ידה מבעד לסורגים. "אני יכולה לגעת בשמלה שלך?" פסים של נוזל ארגמני דביק התמשכו מאגרוף עד מרפק, אבל לוסי גריי רק צחקה והושיטה לה חתיכת חצאית. הילדה נגעה בסלסולים באצבע זהירה. "היא יפה."

"גם שלך מוצאת חן בעיניי." השמלה של הילדה היתה בגד מודפס דהוי, לא משהו מיוחד. אבל לוסי גריי אמרה, "נקודות תמיד עושות אותי שמחה," ופני הילדה קרנו.

קוריאולנוס הרגיש איך המיועדת שלו מתחילה להתחבב על הקהל, שכבר לא טרח לשמור על מרחק. קל לתמרן אנשים כשזה נוגע לילדים שלהם. הם פשוט מאושרים לראות אותם שמחים.

נדמה שלוסי גריי מבינה את זה באופן אינסטינקטיבי, והיא המשיכה להתעלם מהמבוגרים בעודה מתקדמת. היא כמעט הגיעה אל אחת המצלמות ואל הכתב שלידה. היא כנראה הרגישה בזה, אבל כשהזדקפה ומצאה אותה ישירות מולה, היא נרתעה קלות ואז צחקה. "אה, שלום. אנחנו בטלוויזיה?"

הכתב מהקפיטול, גבר צעיר רעב לסיפור, רכן אליה בלהיטות. "כן, בהחלט."

"ומי אתה?" היא שאלה.

"אני לֶפּידוּס מאמְזי מ'חדשות הקפיטול'," הוא אמר והחיוך שלו הבזיק. "אז מה, לוסי, את המיועדת ממחוז שתים־עשרה?"

"קוראים לי לוסי גריי ואני לא באמת משתים־עשרה," היא אמרה. "האנשים שלי הם הלהק. משלח ידנו הוא מוזיקה. פשוט יום אחד טעינו קצת בדרך ונאלצנו להישאר."

"אה. אז... מאיזה מחוז את?" שאל לפידוס.

"שום מחוז מסוים. אנחנו עוברים ממקום למקום על פי החשק." לוסי גריי עצרה בעצמה. "טוב, ככה זה היה פעם. לפני שאוכפי השקט עצרו אותנו לפני כמה שנים."

"אבל עכשיו אתם אזרחי מחוז שתים־עשרה," הוא התעקש.

"אם אתה אומר," עיניה של לוסי גריי נדדו בחזרה אל הקהל כאילו היא מתחילה להשתעמם.

הכתב הרגיש שהיא חומקת לו מבין האצבעות. "השמלה שלך היתה להיט גדול בקפיטול!"

"באמת? טוב, הלהק אוהב צבע, ואני יותר מכולם. אבל השמלה הזאת היתה של אמא שלי, אז היא יקרה לליבי במיוחד," היא אמרה.

"אמא שלך נמצאת במחוז שתים־עשרה?" שאל לפידוס.

"רק העצמות שלה, מותק. רק העצמות הלבנות היפות שלה." לוסי גריי נעצה מבט ישיר בכתב, והיה נדמה שהוא מתקשה לנסח את השאלה הבאה. לרגע היא הסתכלה עליו נאבק, ואז החוותה בידה לעבר קוריאולנוס. "אז אתה מכיר את המדריך שלי? הוא אומר שהשם שלו הוא קוריאולנוס סנואו. הוא בן הקפיטול, וללא ספק קיבלתי את העוגה עם כל הקרם, כי אף מדריך אחר אפילו לא טרח להגיע כדי לקדם את פני המיועד שלו."

"כן, הוא באמת הפתיע את כולנו. המורים שלךָ אמרו לך לבוא, קוריאולנוס?" שאל לפידוס.

קוריאולנוס ניגש למצלמה וניסה להקרין חביבות עם שמץ שובבות. "הם לא אמרו לי לא לבוא." אדוות צחוק עברה בקהל. "אבל אני כן זוכר שהם אמרו שאני צריך להציג את לוסי גריי בפני הקפיטול, ואני מתייחס לתפקיד שלי ברצינות."

"ולא היו לך הרהורי חרטה כשצללת אל תוך כלוב מלא במיועדים?" דחק בו הכתב.

"הרהור חרטה אחד, או שניים או שלושה, ואני מתאר לעצמי שארבעה וחמישה עומדים להכות בי ממש בקרוב," הודה קוריאולנוס. "אבל אם היא אמיצה מספיק להיות כאן, אז גם אני חייב להיות."

"לפרוטוקול, לא היתה לי ברירה," אמרה לוסי גריי.

"לפרוטוקול, גם לי לא היתה," אמר קוריאולנוס. "אחרי ששמעתי אותך שרה, לא יכולתי שלא לבוא. אני מודה שאני מעריץ." לוסי גריי ניענעה בחצאית שלה כשפרץ מחיאות כפיים עלה מהקהל.

"טוב, אני מקווה למענך שהאקדמיה תסכים איתך, קוריאולנוס," אמר לפידוס. "אני חושב שאתה עומד לגלות את התשובה ממש עכשיו."

קוריאולנוס הסתובב וראה דלתות מתכת בעלות חלונות מחוזקים בסבכות נפתחות באחורי ביתן הקופים. רביעיית אוכפי שקט צעדה פנימה ופנתה היישר לעברו. הוא פנה אל המצלמה בניסיון לייצר סיום מוצלח.

"תודה שהצטרפתם אלינו," הוא אמר. "אל תשכחו, זאת לוסי גריי ביירד שמייצגת את מחוז שתים־עשרה. בואו לבקר בגן החיות אם יש לכם רגע פנוי ותגידו לה שלום. אני מבטיח לכם שהיא תצדיק את המאמץ."

לוסי גריי הושיטה לו יד ושמטה את המפרק מעדנות בתנוחה שהזמינה נשיקה. הוא שיתף פעולה, וכששפתיו ריפרפו על עורה הרגיש עקצוץ נעים. אחרי שנופף לקהל נפנוף אחרון, הוא פנה בשלווה לעבר אוכפי השקט. אחד מהם הינהן קצרות, והוא הלך בעקבותיו בדממה ויצא מהמתחם לקול מחיאות כפיים מכובדות.

כשהדלתות נסגרו מאחוריו, כל האוויר יצא מריאותיו בבת אחת והוא קלט עד כמה פחד. הוא בירך את עצמו בדממה על כך ששמר על חינניות תחת לחץ, אבל הבעות הזעף של אוכפי השקט רמזו לו שהם לא שותפים לדעתו.

"מה זה המשחקים האלה?" תבעה לדעת אחת מאוכפי השקט. "היה אסור לך להיכנס לשם."

"כך חשבתי, עד שעמיתייך שפכו אותי לשם דרך פיר ללא הדרת טקס," ענה קוריאולנוס. נראה לו שהשילוב של "עמיתייך" עם "ללא הדרת טקס" משדר את הנימה המדויקת של עליונות. "לא הסכמתי אלא לנסיעה לגן החיות. אשמח להסביר את העניין כולו למפקד שלכם ולהצביע על אוכפי השקט האחראים. אבל לך אני מביע את אסירות תודתי."

"אהא," היא אמרה ביובש. "הפקודות שלנו הן ללוות אותך לאקדמיה."

"אפילו טוב יותר," אמר קוריאולנוס, שנשמע בטוח בעצמו יותר משהרגיש באמת. התגובה הזריזה של בית הספר היתה מדאיגה.

אומנם הטלוויזיה במושב האחורי של הרכב של אוכפי השקט היתה מקולקלת, אבל הוא הצליח להציץ לרגעים בשידור לאורך הדרך על המסכים הציבוריים הענקיים שניצבו ברחבי הקפיטול. אנרגיה מתוחה התחילה לבעבע בתוכו כשראה את התמונות, תחילה של לוסי גריי ואז של עצמו, מאירים פנים מעל העיר. הוא לעולם לא היה יכול לתכנן משהו נועז כזה, אבל מכיוון שזה כבר קרה, עדיף לו ליהנות מזה. ולמען האמת, חשב לעצמו, הוא נתן הופעה משובחת. לא איבד את הראש. לא ויתר. הציג לראווה את הנערה, והיא היתה שחקנית מלידה. טיפל בכל הסיפור בכבוד עצמי ועם קצת הומור אירוני.

עד שקוריאולנוס הגיע לאקדמיה, הוא כבר הספיק להתעשת ועלה במדרגות בביטחון. לא הזיק שכל ראש הסתובב לעברו, והוא היה משוכנע שאלמלא נוכחותם המרסנת של אוכפי השקט, חבריו לספסל הלימודים היו מתגודדים סביבו. הוא חשב שייקחו אותו למשרדים, אבל מכל המקומות בעולם, השומרת הפקידה אותו דווקא על ספסל מחוץ למעבדת הביולוגיה הראשית, שהכניסה אליה היתה מותרת רק לתלמידי השנה האחרונה המצטיינים במדעים. זה לא היה התחום החביב עליו — ריח הפורמלין עורר בו בחילה, והוא שנא לעבוד עם שותף למעבדה — אבל ההישגים שלו במניפולציה גנטית היו טובים מספיק כדי להשיג לו מקום בכיתה אילו רצה בכך. הוא אפילו לא התקרב לקרסוליה של אָיוֹ גַ'סְפֶּר המבריקה, שנדמה שנולדה עם מיקרוסקופ מחובר לעין. אבל הוא תמיד התייחס לאָיוֹ באדיבות, ולפיכך היא העריצה אותו. עם אנשים לא פופולריים תמיד היתה להשקעה קטנה כזאת השפעה גדולה.

אבל מי הוא שירגיש עליונות? על לוח המודעות שיועד לתלמידים, שנתלה על הקיר מול הספסל, נתלתה הודעה. וכך היה כתוב בה:

משחקי הרעב העשיריים

הקצאת מדריכים

מחוז 1

בןליוויָה קארְדיוּ

בתפַּלְמירָה מוֹנְטי

מחוז 2

בןסֶג'אנוּס פלינת'

בתפְלוֹרוּס פְרֵיינְד

מחוז 3

בןאָיוֹ גַ'סְפֶּר

בתאוּרְבַּן קַנְוויל

מחוז 4

בןפֶּרְסֵפוֹני פְּרַייס

בתפֶסְטוּס קְריד

מחוז 5

בןדֶניס פְלינְג

בתאיפיגֶנְיָה מוֹס

מחוז 6

בןאפולו רינְג

בתדיאנה רינְג

מחוז 7

בןויפְּסַנְיָה סיקְל

בתפְּליני הַרינְגְטוֹן

מחוז 8

בןג'וּנוֹ פיפְּס

בתהילֶריוּס הֵוֶונְזְבּי

מחוז 9

בןגאיוּס בְּרין

בתאַנְדְרוֹקְלֶס אַנְדֶרְסוֹן

מחוז 10

בןדוֹמישָה וימְזיוויק

בתאָרַכְּני קְרֵיין

מחוז 11

בןקְלֵמֶנְסיה דאבְקוֹט

בתפיליקְס רָווינְסְטיל

מחוז 12

בןלַיזיסְטְרָטָה ויקֶרְס

בתקוֹריאוֹלָנוּס סְנוֹאוֹ

התיתכן תזכורת פומבית צורבת יותר למעמדו הרעוע, מאשר להידלדל שם בסוף כמו נ"ב בסוף מכתב?

אחרי כמה דקות של תהיות על הסיבה שבגללה נלקח למעבדה, השומרת אמרה לו שהוא יכול להיכנס. הוא דפק בהיסוס, וקול שזיהה כקולו של הדיקן הייבוטום הורה לו להיכנס. הוא ציפה שסאטיריה תהיה שם, אבל מצא רק אדם אחד נוסף במעבדה — אישה מבוגרת, קטנה וכפופה, עם שיער אפור מסולסל, שהציקה עם מוט מתכת לארנב בכלוב. היא דקרה בו מבעד לרשת עד שהיצור, שמניפולציה גנטית הקנתה לו לסתות חזקות כשל פיטבול, חטף ממנה את המוט ושבר אותו לשניים בנשיכה. האישה הזדקפה עד כמה שיכלה, הפנתה את תשומת ליבה אל קוריאולנוס וקראה, "הופל'ה, הוֹפּ!"

ד"ר ווֹלוּמְניה גוֹל, קברניטת המשחק הראשית והמוח מאחורי מחלקת כלי הנשק הניסיוניים של הקפיטול, הלחיצה את קוריאולנוס מאז שהיה ילד. בטיול של בית הספר כשהיה בן תשע, הכיתה כולה צפתה כיצד היא ממיסה את הבשר של חולדת מעבדה בלייזר מסוג כלשהו, ואז היא שאלה אם יש למישהו חיות מחמד שנמאס לו מהן. לקוריאולנוס לא היו חיות מחמד — הם לא היו יכולים להרשות לעצמם להאכיל חיית מחמד — אבל לפְּלוּריבּוּס בל היתה חתולה לבנה וצמרירית בשם בּוֹאָה בל שנהגה לשכב בחיקו ולשחק בשולי הפאה הלבנה המפודרת שלו. החתולה חיבבה את קוריאולנוס והיתה פוצחת בגרגור מכני צרוד ברגע שליטף את ראשה. בימים האפרוריים, כשגרר רגליים בשלג החורפי הרטוב כדי להחליף שקית שעועית לבנה בעוד קצת כרוב, חמימותה המשיית היא שניחמה אותו. הוא נסער כשחשב על בואה בל במעבדה הזאת.

קוריאולנוס ידע שד"ר גול מלמדת קורס באוניברסיטה, אם כי רק לעתים נדירות ראה אותה באקדמיה. אבל כקברניטת המשחק הראשית, כל דבר הקשור במשחקי הרעב נמצא בסמכותה. האם ייתכן שהנסיעה שלו לגן החיות היא שהביאה אותה לכאן? האם עומדים לפטר אותו מתפקיד המדריך?

"הופל'ה הופ." ד"ר גול חייכה חיוך רחב. "איך היה בגן החיות?" היא צחקה. "זה כמו שיר ילדים. הופל'ה הופ, לגן החיות הלכת. שלום למיועדת ואל הכלוב הושלכת!"

שפתיו של קוריאולנוס נמתחו בחיוך קלוש ועיניו הבזיקו אל הדיקן הייבוטום בחיפוש אחר הנחיה כלשהי כיצד להגיב. האיש ישב שפוף אל שולחן מעבדה ושיפשף את צדעיו באופן שרימז על כאב ראש קשה. משם לא תבוא הישועה.

"כן," אמר קוריאולנוס. "זה נכון. נפלנו לכלוב."

ד"ר גול הרימה אליו גבות, כאילו מצפה לעוד. "ו..?"

"נחתנו על הבמה ו... זה מה שחשוב?" הוא הוסיף.

"הא! בדיוק! זה בדיוק מה שקרה!" ד"ר גול העיפה בו מבט של הערכה. "אתה טוב במשחקים. יום אחד אולי תהיה אחד מקברניטי המשחק."

האפשרות מעולם לא עלתה על דעתו. בלי לזלזל ברמוס, זאת לא נראתה לו עבודה מוצלחת במיוחד. או כזאת שדורשת מיומנות מיוחדת, לזרוק לזירה ילדים וכלי נשק ולתת להם להילחם אלה באלה. הוא הניח שהיה צריך לארגן את טקסי האסיף ולצלם את המשחקים, אבל קיווה לקריירה קצת יותר מאתגרת. "יש לי עוד הרבה מה ללמוד לפני שאוכל אפילו לחשוב על זה," הוא אמר בצניעות.

"האינסטינקט שם. זה הדבר החשוב," אמרה ד"ר גול. "אז אמור לי, מה גרם לך להיכנס לכלוב?"

זה קרה בטעות. הוא עמד לומר, אבל אז חשב על לוסי גריי לוחשת את המילים, "תשלוט בסיפור."

"טוב... המיועדת שלי, היא קטנה יחסית. מהסוג שלא שורד מעבר לחמש הדקות הראשונות של משחקי הרעב. אבל יש בה משהו קוסם בדרכה המבולגנת, עם השירה וכל זה." קוריאולנוס השתתק לרגע, כאילו הוא עובר במחשבתו על התוכנית שלו. "אני לא חושב שיש לה סיכוי לנצח, אבל זה לא העניין, נכון? נאמר לי שאנחנו מנסים לעורר עניין בקהל. זאת המשימה שלי. לגרום לאנשים לצפות. אז שאלתי את עצמי, איך מגיעים לקהל בכלל? הולכים לאן שנמצאות המצלמות."

ד"ר גול הינהנה. "כן. כן, משחקי הרעב אינם קיימים ללא הקהל." היא פנתה אל הדיקן. "אתה רואה, קַסְקָה, הוא תפס יוזמה. הוא מבין את החשיבות של הוספת עניין למשחקים."

הדיקן הייבוטום הסתכל עליו בעיניים מצומצמות בספקנות. "באמת? או שהוא פשוט מנסה למשוך תשומת לב כדי לזכות בציון טוב יותר? מה לדעתך המטרה של משחקי הרעב, קוריאולנוס?"

"להעניש את המחוזות על המרד," אמר קוריאולנוס ללא היסוס.

"כן, אבל לעונש יכולות להיות מגוון צורות," אמר הדיקן. "למה דווקא משחקי הרעב?"

קוריאולנוס פתח את פיו ואז היסס. למה דווקא משחקי הרעב? למה לא פשוט להטיל פצצות, או לבטל את משלוחי המזון, או להוציא אנשים להורג על מדרגות היכלי הצדק המחוזיים?

מחשבותיו עברו אל לוסי גריי הכורעת מול סורגי הכלוב, מתקשרת עם הילדים, אל הקהל שהפשיר. היה שם קשר שלא ממש הצליח להגדיר. "בגלל... זה בגלל הילדים. הם חשובים לאנשים."

"איך הם חשובים?" הדיקן הייבוטום לא ויתר.

"אנשים אוהבים ילדים," אמר קוריאולנוס. אבל אפילו בעוד המילים יוצאות מפיו, הוא פיקפק בהן. במהלך המלחמה הוא סבל הפצצות ורעב ופגיעות מסוגים שונים, ולא רק מצד המורדים. כרוב שנחטף מידיו. אוכף שקט שהכניס לו אגרוף כששוטט בטעות קרוב מדי לאחוזת הנשיא. הוא חשב על הפעם ההיא כשהתמוטט ברחוב משפעת ברבורים, ואף אחד, פשוט אף אחד, לא עצר לעזור לו. אחוז צמרמורת ובוער מחום, מדקרות כאב בכל הגוף. למרות שטיגריס היתה חולה בעצמה, היא מצאה אותו בלילה ההוא ואיכשהו הצליחה להחזיר אותו הביתה.

נדרש לו זמן לענות. "לפעמים זה נכון," הוסיף, אבל ללא שכנוע עצמי. כשחשב על זה, האהבה של אנשים לילדים נראתה פתאום הפכפכה מאוד. "אני לא יודע למה," הודה.

הדיקן הייבוטום העיף מבט בד"ר גול. "את רואה? זה ניסוי כושל."

"רק אם אף אחד לא צופה!" היא ענתה בקוצר רוח. היא חייכה אל קוריאולנוס חיוך סלחני. "הוא ילד בעצמו. תן לו זמן. יש לי הרגשה טובה לגביו. טוב, אני הולכת לבקר את הטציות שלי." היא טפחה על זרועו של קוריאולנוס בעודה מדשדשת לעבר הדלת. "זה סודי ביותר, אבל משהו נהדר קורה עם הזוחלים."

קוריאולנוס עמד ללכת בעקבותיה, אבל קולו של הדיקן הייבוטום עצר אותו. "אז כל ההופעה שלך היתה מתוכננת. מוזר. כי כשנעמדת בכלוב, חשבתי שאתה שוקל לברוח."

"זאת היתה כניסה קצת יותר פיזית משתיכננתי. לקח לי זמן להסתגל לסביבה. אני שוב מודה, יש לי הרבה דברים ללמוד," אמר קוריאולנוס.

"כיבוד גבולות הוא בהחלט אחד מהם. אתה תקבל נקודה שחורה על התנהגות פזיזה שהיתה עלולה להביא לפציעה של תלמיד. שלך, כמובן. זה יירשם בתיק האישי שלך," אמר הדיקן.

נקודה שחורה? מה זה אומר בכלל? קוריאולנוס יהיה חייב לעבור על המדריך לתלמידי האקדמיה כדי שיוכל להתנגד לעונש הזה. אבל דעתו הוסחה מפני שהדיקן, שהוציא בקבוקון מכיסו, פתח את הפקק וטיפטף על הלשון שלוש טיפות של נוזל צלול.

תהיה אשר תהיה תכולת הבקבוקון, ככל הנראה מורפליום, ההשפעה היתה מיידית, מכיוון שכל גופו של הדיקן הייבוטום נרגע ועיניו נמלאו הבעה חולמנית. הוא חייך חיוך לא נעים. "שלוש נקודות שחורות כאלה ואתה תסולק מהאקדמיה."

5

קוריאולנוס מעולם לא קיבל נזיפה רשמית משום סוג שהוא, שום דבר שיכתים את התיק האישי המושלם שלו. "אבל — " הוא התחיל למחות.

"לך, לפני שתקבל עוד נקודה על התחצפות," אמר הדיקן הייבוטום. לא היו שום מרווח פעולה כאן, שום הזמנה למשא ומתן. קוריאולנוס עשה כפי שצווה.

האם הדיקן הייבוטום באמת השתמש במילה "תסולק"?

קוריאולנוס יצא מהאקדמיה נסער כולו, אבל הגל המחודש של תשומת הלב השקיט את סערת הנפש שלו. מהתלמידים האחרים במסדרון, מטיגריס ומסבתנו, בעודם אוכלים ארוחת ערב זריזה של ביצים מטוגנות ומרק כרוב, ומזרים מוחלטים כשעשה את דרכו בחזרה אל גן החיות בערב, להוט לשמור על דריסת רגל במשחקים.

האור הכתום והרך של השקיעה כיסה את העיר, ורוח קרירה הקלה את חום היום המחניק. השלטונות האריכו את שעות הביקור בגן החיות עד תשע כדי לאפשר לאזרחים לראות את המיועדים, אבל לא היו עוד שידורים חיים מאז ביקורו הקודם. קוריאולנוס החליט לבקר שוב כדי לבדוק מה שלומה של לוסי גריי ולהציע שתשיר שיר נוסף. הקהל ימות על זה, ואולי זה יפתה את המצלמות לחזור.

בעודו עושה את דרכו בין שבילי גן החיות, הוא נמלא תחושת נוסטלגיה אל הימים הנעימים שבילה כאן כילד, אבל ריקנות הכלובים מילאה אותו עצב. פעם הם היו מלאים ביצורים מרתקים מתיבת נוח הגנטית של הקפיטול. כיום באחד היה צב יחיד ששכב בבוץ, מתנשף. טוקן מרופש קירקר ממרומי העצים ועופף בחופשיות ממתחם למתחם. הם היו שורדים נדירים מהמלחמה, מכיוון שרוב בעלי החיים רעבו למוות או נאכלו. צמד דביבונים כחושים, שוודאי הגיעו לשם מהפארק העירוני הסמוך, נברו בפח אשפה הפוך. בעלי החיים היחידים ששיגשגו כאן היו החולדות שרדפו זו אחר זו סביב מזרקות וחצו בזריזות את השביל צעדים ספורים מקוריאולנוס.

בעודו מתקרב אל ביתן הקופים, הפכו השבילים צפופים יותר, וקהל של כמאה איש התגודד לכל אורך הסורגים. מישהו התנגש בזרועו כשחלף על פניו במהירות, והוא זיהה את לפידוס מאמזי שנדחק עם הצלם שלו בין המבקרים. נראה שמהומה כלשהי מתחוללת בהמשך, וקוריאולנוס טיפס על סלע כדי לראות טוב יותר.

לאכזבתו, הוא ראה את סג'אנוס עומד מול הכלוב ולצידו תרמיל גדול. נראה שהוא מושיט כריך בין הסורגים, מציע אותו למיועדים שבפנים. לעת עתה אף אחד מהם לא התקרב. קוריאולנוס לא הצליח לשמוע מה הוא אומר, אבל נראה שהוא מנסה לשדל את דיל, הנערה ממחוז 11, שתיקח את הכריך. מה סג'אנוס מתכנן? האם הוא מנסה להתעלות על קוריאולנוס ולגנוב את אור הזרקורים להיום? לגנוב את הרעיון שלו לבוא לגן החיות ולשפר אותו באופן שקוריאולנוס לא יוכל להתחרות בו, כי לעולם לא יוכל להרשות את זה לעצמו? האם התרמיל כולו מלא כריכים? הנערה הזאת אפילו לא היתה המיועדת של סג'אנוס.

כשסג'אנוס הבחין בקוריאולנוס, פניו אורו והוא נופף לו להתקרב. קוריאולנוס עשה את דרכו באגביות מבעד להמון, מתענג על תשומת הלב. "יש בעיות?" הוא שאל ובחן את התרמיל. הוא עלה על גדותיו לא רק בכריכים אלא גם בשזיפים טריים.

"אף אחד מהם לא בוטח בי. ולמה שיבטחו?" שאל סג'אנוס.

ילדה חדורת חשיבות עצמית צעדה אליהם והצביעה על שלט שהיה תלוי על עמוד בקצה המתחם. "כתוב כאן 'נא לא להאכיל את החיות'."

"אבל הם לא חיות," אמר סג'אנוס. "הם ילדים כמוני וכמוך."

"הם לא כמוני!" מחתה הילדה. "הם מהמחוזות. בגלל זה הם צריכים להיות בכלוב!"

"ושוב, בדיוק כמוני," אמר סג'אנוס ביובש. "קוריאולנוס, אתה חושב שתוכל לשכנע את המיועדת שלך להתקרב? אם היא תתקרב אולי גם האחרים יבואו. הם בטוח גוועים ברעב."

קוריאולנוס חשב בקדחתנות. הוא כבר קיבל נקודה שחורה אחת היום, ולא רצה להסתכן עם הדיקן הייבוטום. אבל הנקודה השחורה היתה על סיכון תלמיד, והוא היה מוגן לחלוטין מהצד הזה של הסורגים. ד"ר גול, שניתן לטעון שהשפעתה רבה יותר מזו של הדיקן הייבוטום, החמיאה ליוזמה שהפגין. ולמען האמת, לא היתה לו שום כוונה לוותר על אור הזרקורים לטובת סג'אנוס. גן החיות היה המופע שלו, והוא ולוסי גריי היו הכוכבים. אפילו עכשיו הוא שמע את לפידוס לוחש את שמו לצלם והרגיש בתושבי הקפיטול צופים בו.

הוא איתר את לוסי גריי באחורי המתחם, שוטפת ידיים ופנים בברז שביצבץ מהקיר בגובה הברך. היא השתמשה בחצאית הסלסולים כדי להתייבש, סידרה את התלתלים שלה והיטיבה את הוורד מאחורי אוזנה.

"אני לא יכול להתייחס אליה כאילו זה זמן ההאכלה בגן החיות," אמר קוריאולנוס לסג'אנוס. לדחוף לה אוכל מבעד לסורגים לא יעמוד בקנה אחד עם הדרך האצילית שבה התייחס אליה עד כה. "לא למיועדת שלי. אבל אני יכול להציע לה ארוחת ערב."

סג'אנוס נחפז להנהן. "קח מה שאתה רוצה. מאמא הכינה די והותר. בבקשה."

קוריאולנוס בחר שני כריכים ושני שזיפים וצעד אל שולי ביתן הקופים, ששם היה סלע שטוח שיוכל לשמש מושב סביר. בשום שלב בחייו, אפילו בשנים הגרועות ביותר, הוא לא יצא מהבית בלי ממחטה נקייה בכיסו. סבתנו התעקשה על גינונים מסוימים כסכר בפני הכאוס. היו בדירה מגירות שלמות מלאות ממחטות שעברו מדור לדור, וביניהן חלקות, ממחטות תחרה וכאלה שרקומות פרחים. הוא פרש את ריבוע הבד הלבן, הבלוי והמקומט מעט, וערך עליו את המזון. בעודו מתיישב, לוסי גריי נדדה אל הסורגים על דעת עצמה.

"הכריכים האלה הם לכולם?" שאלה.

"רק בשבילך," הוא ענה.

היא התיישבה בשיכול רגליים ולקחה את הכריך שהושיט לה. היא בחנה את תוכנו ואז כירסמה כרסום קטן בפינה אחת. "אתה לא אוכל?"

הוא לא היה בטוח אם כדאי. בינתיים זה נראה טוב, הוא שוב שם בה את הדגש, הציג אותה כבעלת ערך. אבל לאכול בחברתה? זה כבר עלול לחצות את הגבול.

"אני מעדיף לתת אותם לך," הוא אמר. "שתשמרי על הכוח שלך."

"למה? כדי שאני אוכל לשבור לג'סאפ את המפרקת כשנהיה בזירה? שנינו יודעים שזה לא הצד החזק שלי," היא אמרה.

הבטן שלו קירקרה בתגובה לריח הכריך. חתיכה עבה של קציץ בשר בין פרוסות לחם לבן. הוא החמיץ את ארוחת הצהריים באקדמיה היום, וארוחות הבוקר והערב בבית היו דלות. טיפת קטשופ שזלגה מהכריך של לוסי גריי הטתה סופית את כף המאזניים. הוא לקח את הכריך השני ונעץ בו שיניים. הלם קל של תענוג עבר בגופו, והוא עמד בדחף לטרוף את הכריך בשתי נגיסות.

"עכשיו זה כמו פיקניק." לוסי גריי העיפה מבט לאחור אל המיועדים האחרים, שהתחילו להתקרב אבל עדיין נראו מהוססים. "קחו לכם גם. הם ממש טובים!" היא קראה. "בוא, ג'סאפ!"

שותפה הבריון למחוז התמלא אומץ מדבריה. הוא התקרב באיטיות אל סג'אנוס ולקח את הכריך מידו. הוא חיכה עד שקיבל גם שזיף ואז הסתלק בלי לומר מילה. מיועדים מיהרו אל הגדר פתאום בידיים מושטות דרך הסורגים. סג'אנוס מילא אותן מהר ככל יכולתו, ובתוך דקה התרמיל כמעט התרוקן. המיועדים התפזרו ברחבי הכלוב, משתופפים מעל המזון שלהם במגננה, וזללו אותו.

המיועד היחיד שלא התקרב אל סג'אנוס היה המיועד שלו עצמו, הנער ממחוז 2. הוא עמד בירכתי הכלוב בזרועות שלובות על חזהו הענקי ולטש במדריך שלו מבט מקפיא.

סג'אנוס הוציא מהתרמיל כריך אחרון והושיט אותו אליו. "מרקוס, זה בשבילך. קח אותו. בבקשה." אבל מרקוס נותר חסר הבעה ולא מש ממקומו. "בבקשה, מרקוס," התחנן סג'אנוס. "אתה בטוח גווע ברעב." מרקוס בחן את סג'אנוס מלמטה עד למעלה ואז הפנה לו גב בהפגנתיות.

לוסי גריי צפתה במתרחש בעניין. "מה קורה שם?"

"מה זאת אומרת?" שאל קוריאולנוס.

"אני לא יודעת בדיוק," היא אמרה. "אבל זה מרגיש כאילו זה משהו אישי."

הילד הזעיר שרצה לרצוח את קוריאולנוס במשאית פרץ בריצה וחטף את הכריך שלא נלקח. סג'אנוס לא ניסה לעצור בעדו. צוות החדשות ניסה לדובב את סג'אנוס, אבל הוא התעלם מהם ונבלע בקהל, התרמיל הריק על כתפו. הם צילמו עוד קצת את המיועדים, ואז פנו לעבר לוסי גריי וקוריאולנוס, שהזדקף במקום שבו ישב והעביר לשון על השיניים כדי לנקות מהן שאריות של קציץ בשר.

"אנחנו נמצאים בגן החיות עם קוריאולנוס סנואו והמיועדת שלו, לוסי גריי ביירד. תלמיד אחר בדיוק חילק כריכים. זה היה אחד המדריכים?" לפידוס תקע את המיקרופון מולם בבקשת תשובה.

קוריאולנוס לא רצה לחלוק את אור הזרקורים, אבל הנוכחות של סג'אנוס היתה עשויה להגן עליו. האם הדיקן הייבוטום ייתן נקודה שחורה לבן של האיש שבנה מחדש את האקדמיה? עד לפני כמה ימים הוא היה מצפה שלשם "סנואו" יהיה יותר משקל מאשר לפלינת', אבל הקצאות המיועדים הוכיחו שלא. אם הדיקן הייבוטום יחליט לזמן אותו אליו, עדיף שסג'אנוס יהיה שם לצידו.

"הוא בן המחזור שלי, סג'אנוס פלינת'," הוא אמר ללפידוס.

"מה הרעיון בלהביא למיועדים כריכים מפוארים? הרי הקפיטול ודאי מספק להם מזון," אמר הכתב.

"אה, לפרוטוקול, הפעם האחרונה שאכלתי היתה בערב שלפני האסיף," הכריזה לוסי גריי. "אז אני חושבת שעברו שלושה ימים."

"אה. בסדר, כן, תיהני מהכריך שלך!" אמר לפידוס. הוא אותת לצלם לחזור אל המיועדים האחרים.

לוסי גריי קפצה על רגליה ורכנה אל הסורגים, מחזירה את תשומת הלב אליה. "אתה יודע, מר כתב, מה יכול להיות נחמד? אם כל מי שיש לו אוכל מיותר יביא אותו לכאן, לגן החיות. זה לא יהיה כיף במיוחד לצפות במשחקים אם כולנו נהיה חלשים מכדי להילחם, אתה לא חושב?"

"יש בזה משהו," אמר הכתב בהיסוס.

"אישית אני אוהבת דברים מתוקים, אבל אני לא בררנית." היא חייכה ונגסה בשזיף שלה.

"טוב. כן, טוב," הוא אמר והתחיל להתרחק.

היה אפשר לראות שהכתב לא יודע מה לעשות. האם באמת כדאי שיעזור לה לשדל את האזרחים להביא להם מזון? האם זה עלול להיתפס כגינוי של הקפיטול?

בעוד צוות החדשות עובר למיועדים האחרים, לוסי גריי התיישבה שוב מול קוריאולנוס. "הגזמתי?"

"לא בעיני. אני מצטער שלא חשבתי להביא לך אוכל," הוא אמר.

"טוב, אני חיסלתי בהדרגה את עלי הכותרת של הוורד כשאף אחד לא שם לב." היא משכה בכתפיה. "אתה לא ידעת."

הם גמרו לאכול בשתיקה וצפו בניסיונות הכושלים של הכתב לגרום למיועדים האחרים לדבר. השמש שקעה בינתיים, והירח העולה השתלט על גזרת התאורה. גן החיות ייסגר בקרוב.

"חשבתי שאולי זה יהיה רעיון טוב שתשירי שוב," אמר קוריאולנוס.

לוסי גריי מצצה את השרידים מגלעין השזיף. "הממ, יכול להיות." היא ניגבה את פינות הפה בסלסול חצאית ואז יישרה אותה. נימת הקול הקלילה הרגילה התחלפה בנימה רצינית. "אז, מה יוצא לך מזה? מלהיות המדריך שלי?? אתה לומד בבית הספר, נכון? אז מה אתה מקבל? ציון יותר טוב ככל שאני מצליחה יותר?"

"אולי." הוא הרגיש נבוך. כאן, בפרטיות היחסית של הפינה, הוא קלט בפעם הראשונה שבעוד כמה ימים היא תהיה מתה. טוב, מובן שהוא תמיד ידע את זה. אבל הוא חשב עליה יותר כמתמודדת שלו. הסוסה שלו במרוץ, הכלבה שלו בקרב. אבל ככל שהמשיך להתייחס אליה כאל משהו מיוחד, כך היא נעשתה אנושית בעיניו. כפי שסג'אנוס אמר לילדה, לוסי גריי לא באמת היתה בעל חיים, אפילו שהיא לא בת הקפיטול. והוא נמצא כאן בשביל מה, בעצם? רק כדי לנסות למשוך תשומת לב, כפי שהדיקן הייבוטום טען?

"האמת שאני אפילו לא יודע מה בדיוק אקבל," הוא אמר לה. "אף פעם לא היו מדריכים במשחקים. אבל את לא חייבת. לשיר, זאת אומרת."

"אני יודעת," היא אמרה.

אבל הוא עדיין רצה שהיא תשיר. "אם אנשים יחבבו אותך, יכול להיות שהם יביאו לך עוד אוכל. אין לנו הרבה בבית."

לחייו בערו בחשכה. למה בשם שמיים הוא הודה בזה בפניה?

"לא? תמיד חשבתי שבקפיטול יש הרבה עודפים," היא אמרה.

אידיוט, הוא אמר לעצמו. אבל אז הוא הסתכל לה בעיניים וקלט שזאת הפעם הראשונה שנראה שהוא מעורר בה עניין של ממש. "אה, לא. בעיקר לא בזמן המלחמה. פעם אכלתי חצי צנצנת דבק רק כדי להפסיק את הכאבים בבטן."

"כן? איך זה היה?"

הוא לא ציפה לשאלה, והפתיע את עצמו כשצחק. "דביק מאוד."

לוסי גריי גיחכה. "אני בטוחה. ועדיין, נשמע טוב יותר מכמה מהדברים שאני נאלצתי להסתפק בהם. בלי להתחיל בהשוואות."

"ברור שלא." הוא השיב חיוך. "תקשיבי, אני מצטער. אני אמצא לך אוכל. זה לא בסדר להכריח אותך לעשות הצגות בשביל זה."

"טוב, זאת לא תהיה הפעם הראשונה שאני אשיר בשביל ארוחת הערב שלי. ממש לא," היא אמרה. "ואני באמת אוהבת לשיר."

קול הכריז ברמקולים שגן החיות ייסגר בעוד חמש־עשרה דקות.

"אני צריך ללכת. אבל נתראה מחר?" הוא שאל.

"אתה יודע איפה אני אהיה," היא אמרה.

קוריאולנוס קם וניקה את מכנסיו. הוא ניער את הממחטה, קיפל אותה והעביר אותה אליה בין הסורגים. "היא נקייה," הוא הבטיח לה. לפחות יהיה לה משהו לייבש באמצעותו את הפנים.

"תודה. שלי נשארה בבית," היא השיבה.

אזכור הבית שלה נותר תלוי באוויר ביניהם. תזכורת לדלת שהיא לעולם לא תפתח שוב, לאנשים אהובים שלעולם לא תראה. הוא לא היה מסוגל לדמיין לעצמו את ההרגשה אילו היה נקרע מביתו שלו. הדירה שלהם היתה המקום היחיד שבו הרגיש שייך ללא שמץ של ספק, נמל המבטחים שלו, מעוז משפחתו. הוא לא ידע איך להגיב ולכן רק הינהן לפרידה.

קוריאולנוס לא הספיק ללכת עשרים צעדים, וכבר עצר למשמע קולה של המיועדת שלו, שהצטלצל עכשיו מתוק וצלול.

למטה בעמק, חשכה מתגנבת

בשחור הלילה, שמע שריקת הרכבת.

למטה, ילד, שמע שריקת הרכבת.

בעומק הליל, שמע שריקת הרכבת.

הקהל, שהתחיל להתפזר, הסתובב להקשיב לה.

בנה לי מגדל, גבוה כל כך

אביט משם, על אהובי שהלך.

אביט עליו, ילד, על אהובי שהלך

משם אביט על אהובי שהלך.

כולם השתתקו עכשיו — הקהל, המיועדים. רק קולה של לוסי גריי נשמע, וזמזום המצלמה המתמקדת בה. היא עדיין ישבה בפינה שלהם, וראשה נשען על הסורגים.

כתוב לי מכתב, כתוב בעט הכחול.

שים בול ושלח לי אל כלא הקפיטול.

אל כלא הקפיטול, ילד, כלא הקפיטול.

שים בול ושלח לי אל כלא הקפיטול.

היא נשמעה כל כך עצובה, כל כך אבודה...

הוורד אדום, ילד, הסיגלית מלבלבת

יודעת ציפור שאני אותך אוהבת.

אוהבת אותך, כן, אותך אני אוהבת.

יודעת ציפור שאני אותך אוהבת.

קוריאולנוס עמד נטוע במקומו, מהמוזיקה ומשטף הזיכרונות שהצטרף אליה. אמא שלו נהגה לשיר לו שיר לפני שהלך לישון. לא השיר הזה, לא בדיוק, אבל היו שם מילים דומות, על ורדים אדומים וסיגליות מלבלבות. ובשיר היא אמרה שהיא אוהבת אותו. הוא חשב על התצלום במסגרת הכסף ששמר על ארונית הלילה. אימו היפה, מחזיקה אותו כשהיה בערך בן שנתיים. בתצלום הם מסתכלים זה על זה וצוחקים. עד כמה שהתאמץ, הוא מעולם לא הצליח לזכור את הרגע שבו צולמה התמונה, אבל השיר הזה ליטף את תודעתו, זימן אותה ממעמקיה. הוא הרגיש בנוכחותה, כמעט היה יכול להריח את הריח העדין של פודרת הוורדים שלה, להרגיש בשמיכת הביטחון החמימה שעטפה אותו בכל לילה. לפני שהיא מתה. לפני הימים הנוראים שהגיעו כמה חודשים אחרי תחילת המלחמה, כשהפשיטה האווירית הרצינית הראשונה של המורדים שיתקה את העיר. כשהתחילו לה צירים, ולא היתה דרך להביא אותה לבית החולים, ומשהו השתבש. דימום פנימי אולי? הרבה מאוד דם נספג בסדינים, והטבחית וסבתא ניסו לעצור את הדימום וטיגריס גררה אותו מהחדר. ואז היא לא היתה עוד, והתינוקת — אחותו הקטנה — לא היתה גם היא. אביו מת זמן קצר אחרי אימו, אבל האובדן שלו לא הפך את העולם לחלול באותו האופן. קוריאולנוס שמר את הפודרייה של אמא שלו במגירת ארונית הלילה. בזמנים קשים, כשהתקשה להירדם, הוא היה פותח אותה ושואף את ריח הוורדים של הפודרה שבפנים. זה תמיד הרגיע אותו, זיכרון היותו אהוב ככה.

פצצות ודם. ככה המורדים הרגו את אמא שלו. הוא תהה אם הם הרגו גם את אמא של לוסי גריי. רק העצמות הלבנות היפות שלה. לא נראה שהיא חשה אהבה מיוחדת כלפי מחוז 12, תמיד מפרידה את עצמה ממנו, אמרה שהיא... מהלהק?

"תודה על העזרה." הקול של סג'אנוס הקפיץ אותו. הוא ישב כמה צעדים מאחור, מוסתר מאחורי אחד הסלעים, והקשיב לשיר.

קוריאולנוס כיחכח בגרונו. "אין בעיה."

"קשה לי להאמין שמישהו מהמדריכים האחרים היה עוזר לי," ציין סג'אנוס.

"אף אחד מהמדריכים האחרים אפילו לא הגיע," ענה קוריאולנוס. "זה כבר מייחד אותנו. איך עלה לך הרעיון לתת אוכל למיועדים?"

סג'אנוס השפיל מבט אל התרמיל הריק שלרגליו. "מאז האסיף אני לא מפסיק לדמיין שאני אחד מהם."

קוריאולנוס כמעט צחק לפני שקלט שסג'אנוס רציני. "נשמע כמו דרך מוזרה להעביר את הזמן."

"זה חזק ממני." הקול של סג'אנוס הפך כה שקט, שקוריאולנוס נאלץ להתאמץ כדי לשמוע אותו. "הם מקריאים את השם שלי. אני עולה לבמה. עכשיו כובלים אותי באזיקים. עכשיו מכים אותי בלי סיבה. עכשיו אני ברכבת, בחושך, גווע מרעב, אני לבדי, מלבד ילדים אחרים שאני אמור להרוג. עכשיו אני מוצג לראווה, ואנשים זרים מביאים את הילדים שלהם ללטוש בי מבטים מבעד לסורגים..."

קול גלגלים חלודים משך את תשומת ליבם אל ביתן הקופים. כעשר חבילות חציר התגלגלו מהפיר ונחתו בערימה על רצפת הכלוב.

"הנה, זאת כנראה המיטה שלי," אמר סג'אנוס.

"זה לא הולך לקרות לך, סג'אנוס," אמר לו קוריאולנוס.

"אבל זה היה יכול לקרות. בקלות. אם לא היינו כל כך עשירים," הוא אמר. "הייתי יכול להיות עכשיו במחוז שתיים, אולי עדיין בבית הספר ואולי במכרות, אבל ללא ספק הייתי משתתף באסיף. ראית את המיועד שלי?"

"קשה לפספס אותו," הודה קוריאולנוס. "אני חושב שיש לו סיכוי טוב לנצח."

"הוא למד איתי באותה כיתה. אתה מבין? לפני שהגעתי לכאן. בבית. קוראים לו מרקוס," המשיך סג'אנוס בדבריו. "לא בדיוק חבר. אבל בהחלט לא אויב. יום אחד נתפסה לי האצבע בדלת, ממש התרסקה, והוא אסף בספל שלג מאדן החלון כדי להוריד את הנפיחות. הוא אפילו לא ביקש רשות מהמורה, הוא פשוט עשה את זה."

"אתה חושב שהוא זוכר אותך בכלל?" שאל קוריאולנוס. "הייתם קטנים. והרבה דברים קרו מאז."

"או, הוא בהחלט זוכר אותי. משפחת פלינת' ידועה לשמצה בבית." סג'אנוס נראה עגום. "ידועה לשמצה וכולם מתעבים אותה."

"ועכשיו אתה המדריך שלו," אמר קוריאולנוס.

"ועכשיו אני המדריך שלו," חזר אחריו סג'אנוס.

אורות ביתן הקופים התעמעמו. כמה מיועדים הסתובבו בכלוב, הכינו לעצמם קנים ללילה מהחציר. קוריאולנוס הבחין במרקוס שותה מהברז, מתיז מים על ראשו. כשהזדקף וצעד אל חבילות החציר, הוא גימד את האחרים סביבו.

סג'אנוס בעט בעיטה קטנה בתרמיל שלו. "הוא סירב לקחת ממני את הכריך. הוא מעדיף להגיע למשחקים גווע ברעב מאשר לקחת ממני אוכל."

"זאת לא אשמתך," אמר קוריאולנוס.

"אני יודע. אני יודע. אני כל כך נטול אשמה שאני נחנק מזה," ענה סג'אנוס.

קוריאולנוס ניסה להבין למה כוונתו, אבל בדיוק אז פרצה תגרה בכלוב. שני בנים היו מעוניינים באותה חבילת חציר והתחילו להתכתש עליה. מרקוס התערב, תפס כל אחד מהם בצווארונו והשליך אותם לצדדים מנוגדים כמו שתי בובות סמרטוטים. הם עופפו באוויר ונחתו במגושם במרחק כמה מטרים זה מזה. בעודם חומקים אל בין הצללים, מרקוס תבע לעצמו את מיטת החציר, אדיש להתכתשות.

"הוא בכל זאת ינצח," אמר קוריאולנוס. אם עדיין היו לו ספקות, הפגנת הכוח העילאי של מרקוס השתיקה אותם. הוא שוב נמלא מרירות על כך שבן פלינת' קיבל את המיועד החזק ביותר. ונמאס לו מהקיטורים של סג'אנוס על כך שאבא שלו קנה לו את הניצחון. "כל אחד מאיתנו היה שמח לקבל אותו."

פניו של סג'אנוס אורו מעט. "באמת? אז קח אותו. הוא שלך."

"אתה לא רציני," אמר קוריאולנוס.

"במאה אחוז." סג'אנוס זינק על רגליו. "אני רוצה שתיקח אותו! ואני אקח את לוסי גריי. זה עדיין יהיה נורא, אבל לפחות אני לא מכיר אותה. אני יודע שהיא מצאה חן בעיני הקהל, אבל איך זה יעזור לה בזירה? אין מצב שהיא תנצח אותו. תחליף איתי מיועדים. תנצח במשחקים. קח את התהילה. בבקשה, קוריאולנוס, אני לעולם לא אשכח לך את הטובה הזאת."

לרגע קוריאולנוס הצליח ממש לחוש בטעם של זה — מתיקות הניצחון, תשואות הקהל. אם הוא הצליח לחבב את לוסי גריי על הקהל, רק תחשבו מה יוכל לעשות עם תותח כמו מרקוס! ובכנות, מה הסיכויים שלה? עיניו נדדו אל לוסי גריי הנשענת על הסורגים כמו חיה לכודה. הססגוניות שלה, הייחוד שלה, דהו עכשיו באור העמום, והיא הפכה לסתם עוד יצור אפרורי וחבול. לא בדיוק יריבה שקולה לבנות האחרות, ועוד פחות מזה לבנים. הרעיון שתביס את מרקוס היה מגוחך. כמו לשסות ציפור־שיר בדוב גריזלי.

פיו התחיל לבטא את המילים "עשינו עסק", אבל אז הוא עצר.

לנצח עם מרקוס לא יהיה ניצחון כלל. זה לא ידרוש שכל, או מיומנות, אפילו לא מזל מיוחד. לנצח עם לוסי גריי היה הרבה פחות ודאי, אבל אם יצליח, זה יהיה ניצחון לדורות. וחוץ מזה, האם ניצחון הוא המטרה בכלל? או לרתק את הקהל? בזכותו לוסי גריי היתה הכוכבת הנוכחית של המשחקים, המיועדת שכולם יזכרו ולא חשוב מי ינצח. הוא חשב על הידיים שלהם, אוחזות זו בזו בגן החיות, רק שניהם נגד העולם. הם היו צוות. היא בטחה בו. הוא לא היה מסוגל לדמיין את עצמו אומר לה שזרק אותה בשביל מרקוס. או גרוע מזה, אומר את זה לקהל.

ובנוסף, מה מבטיח לו שמרקוס יגיב אליו יותר משהגיב לסג'אנוס? נראה שהוא בדיוק הטיפוס שיתעלם מכולם. ואז קוריאולנוס ייראה כמו אידיוט, כשיתחנן לפירורי תשומת לב מצד מרקוס בעוד לוסי גריי רוקדת במעגלים סביב סג'אנוס.

היה שיקול נוסף להתחשב בו. היה לו משהו שסג'אנוס פלינת' רוצה, רוצה מאוד. סג'אנוס כבר תפס את מקומו, את ירושתו, את בגדיו, את הממתקים שלו, את הכריכים שלו, את זכויות היתר המגיעות לבן סנואו. עכשיו הוא מנסה לתפוס את הדירה שלו, את המקום שלו באוניברסיטה, את עצם עתידו, ועוד יש לו החוצפה לקטר על מזלו הטוב? לדחות אותו על הסף? לראות בו עונש אפילו. אם סג'אנוס אינו מרוצה מכך שמרקוס הוא המיועד שלו, טוב מאוד. שלא יהיה מרוצה. לוסי גריי היתה הדבר האחד ששייך לקוריאולנוס שסג'אנוס לא יקבל לעולם.

"מצטער, חבר," הוא אמר בנועם. "אבל אני חושב שאשאיר אותה לעצמי."

6

קוריאולנוס התענג על האכזבה בפניו של סג'אנוס, אבל לא לאורך זמן כדי לא להיות קטנוני מדי. "תקשיב, סג'אנוס, אתה אולי לא חושב ככה, אבל אני עושה לך בזה טובה. תחשוב על זה. מה אבא שלך היה אומר אילו היית מחליף את המיועד שסידר לך?"

"לא אכפת לי," אמר סג'אנוס, אבל לא נשמע משכנע.

"בסדר, תשכח מאבא שלך. מה לגבי האקדמיה?" אמר קוריאולנוס. "קשה לי להאמין שמותר להחליף מיועדים. כבר תקעו לי נקודה שחורה אחת כי נפגשתי עם לוסי גריי לפני הזמן. מה אם הייתי מנסה להחליף אותה? וחוץ מזה, המסכנה כבר נקשרה אלי. לזרוק אותה יהיה כמו לבעוט בגור חתולים. אני לא חושב שיש לי לב לעשות את זה."

"היה אסור לי לבקש. אפילו לא חשבתי על זה שאולי זה יסבך אותך. אני מצטער. פשוט..." המילים התחילו להישפך בקצב מפיו של סג'אנוס. "פשוט כל הסיפור הזה של משחקי הרעב מטריף אותי! זאת אומרת, מה אנחנו עושים? זורקים ילדים לזירה בשביל שיהרגו אחד את השני? זה נראה לי לא בסדר בכל כך הרבה מובנים. בעלי חיים מגוננים על הצאצאים שלהם, נכון? וגם אנחנו. אנחנו אמורים לגונן על ילדים! זה חלק מובנה בטבע האנושי. מי רוצה לעשות דבר כזה? זה לא טבעי!"

"זה לא מחזה נעים," אישר קוריאולנוס והעיף מבט סביב.

"זה מרושע. זה עומד לדעתי בסתירה לכל דבר צודק בעולם. אני לא יכול להיות חלק מזה. בעיקר לא עם מרקוס. אני חייב לצאת מזה איכשהו," אמר סג'אנוס ועיניו נמלאו דמעות.

המצוקה שלו עוררה בקוריאולנוס אי־נוחות, בעיקר מכיוון שהאפשרות להשתתף שניתנה לו עצמו היתה כה חשובה לו. "אתה תמיד יכול לשאול את אחד המדריכים האחרים. אני לא חושב שתתקשה למצוא מישהו שיקפוץ על המציאה."

"לא. אני לא מוכן למסור את מרקוס לאף אחד אחר. אתה היחיד שאני יכול לבטוח בו." סג'אנוס פנה אל הכלוב, שבו התמקמו המיועדים לשנת הלילה. "אוי, מה זה משנה בכלל? אם לא מרקוס, זה יהיה מישהו אחר. אולי זה יהיה קל יותר, אבל זה עדיין לא יהיה בסדר." הוא הרים את התרמיל שלו. "כדאי שאלך הביתה. להתמודד עם מה שמחכה לי שם."

"אני לא חושב שעברת על אף אחד מהכללים," אמר קוריאולנוס.

"עמדתי פומבית לצד המחוזות. בעיני אבא שלי זאת תהיה הפרה של הכלל החשוב היחיד." סג'אנוס חייך אליו חיוך קטן. "אבל שוב, תודה שעזרת לי."

"תודה על הכריך," אמר קוריאולנוס. "הוא היה נהדר."

"אני אמסור למאמא," אמר סג'אנוס. "זה יעשה לה את הערב."

גם על חזרתו של קוריאולנוס הביתה העיב משהו. היתה זו מורת הרוח של סבתנו בנוגע לפיקניק שלו עם לוסי גריי.

"להאכיל אותה הוא עניין אחד," היא אמרה. "לסעוד בחברתה מרמז שאתה תופס אותה כשוות ערך לך. אבל זה לא נכון. תמיד היה במחוזות משהו ברברי. אבא שלך נהג לומר שהאנשים האלה שותים מים רק כי גשם לא עשוי מדם. מסוכן להתעלם מזה, קוריאולנוס."

"היא בסך הכול ילדה, סבתנו," אמרה טיגריס.

"היא מהמחוזות. וסמכו עלי, היא כבר הרבה זמן לא ילדה, האחת הזאת," השיבה סבתנו.

קוריאולנוס חשב באי־שקט על המיועדים במשאית, מתדיינים אם להרוג אותו. הם בהחלט הפגינו צמא לדם שלו. רק לוסי גריי התנגדה.

"לוסי גריי שונה," הוא טען. "היא עמדה לצידי במשאית כשהאחרים רצו לתקוף אותי. והיא גוננה עלי גם בביתן הקופים."

סבתנו לא ויתרה. "והיא היתה טורחת לעשות את זה אלמלא היית המדריך שלה? ברור שלא. היא יצורה קטנה וערמומית שהתחילה לעשות עליך מניפולציות מרגע שנפגשתם. אתה חייב להיזהר, נערי — זה כל מה שאני אומרת."

קוריאולנוס לא טרח להתווכח, שכן סבתנו תמיד תפסה בצורה השלילית ביותר כל דבר הקשור במחוזות. הוא הלך ישירות למיטה, מותש, אבל לא הצליח להשקיט את המחשבות. הוא הוציא את הפודרייה של אמא שלו ממגירת ארונית הלילה וריפרף באצבעותיו על הוורד החקוק בנרתיק הכסף הכבד.

הוורד אדום, הסיגלית מלבלבת.

יודעת ציפור שאני אותך אוהבת.

כשלחץ על התפס, המכסה נפתח וריח הפרחים הסתנן לאפו. באור העמום של הקורסו השתקפו עיניו הכחולות הבהירות במראה העגולה, המעוותת מעט. "בדיוק כמו העיניים של אבא שלך," הזכירה לו סבתנו לעתים קרובות. הוא הצטער שלא זכה במקום זאת בעיניים של אימו, אבל מעולם לא אמר זאת. אולי טוב שהיה דומה לאביו. אמא שלו לא היתה קשוחה מספיק לעולם הזה. בסופו של דבר הוא נרדם במחשבות עליה, אבל לוסי גריי, המסתחררת בשמלת הקשת בענן שלה, היא זאת ששרה בחלומותיו.

בבוקר התעורר קוריאולנוס לריח מעורר תיאבון. הוא הלך למטבח וגילה שטיגריס עסקה באפייה עוד מלפני עלות השחר.

הוא לחץ לחיצה קצרה על כתפה. "טיגריס, את לא ישנה מספיק."

"לא הצלחתי להירדם מרוב מחשבות על מה שקורה בגן החיות," היא אמרה. "כמה מהמיועדים נראים כל כך צעירים השנה. ואולי זאת אני שמתבגרת."

"מטריד לראות אותם נעולים בכלוב," הודה קוריאולנוס.

"היה מטריד לראות גם אותך שם!" היא אמרה. היא עטתה כפפת מטבח והוציאה מהתנור תבנית של פודינג לחם. "פבריציה אמרה לי לזרוק את הלחם היבש מהמסיבה, אבל חשבתי לעצמי, למה לבזבז אותו?"

פודינג לחם לוהט היישר מהתנור, עם סירופ מתוק למעלה, היה אחד הקינוחים האהובים עליו. "זה נראה מדהים," הוא אמר לטיגריס.

"ויש המון, אז אתה יכול לקחת חתיכה גם ללוסי גריי. היא אמרה שהיא אוהבת מתוק — וקשה לי להאמין שמצפה לה הרבה מתוק בעתיד!" טיגריס הניחה את התבנית על התנור בחבטה. "מצטערת. לא התכוונתי לעשות את זה. אני לא יודעת מה נכנס בי. אני מתוחה כמו קפיץ."

קוריאולנוס נגע בזרועה. "זה בגלל המשחקים. את יודעת שאין לי ברירה אלא להיות מדריך, נכון? אחרת אין לי סיכוי לזכות בפרס. אני חייב לנצח למען כולנו."

"כמובן, קוריאו. כמובן. ואנחנו כל כך גאות בך ובהצלחה שלך." היא חתכה חתיכה מפודינג הלחם והניחה אותה בצלחת. "עכשיו תאכל. שלא תאחר."

כשהגיע לאקדמיה, הרגיש קוריאולנוס שהדאגה בליבו מתחילה להתפוגג ככל שהתענג על התגובות למעשיו הפזיזים ביום הקודם. מלבד ליוויה קארדיו, שהבהירה שהיא חושבת שהוא רימה ושצריך לפסול אותו מיידית מתפקיד המדריך, כל חבריו לספסל הלימודים בירכו אותו. המורים לא תמכו בו בצורה גלויה מאוד, אבל הוא כן זכה בכמה חיוכים ובטפיחות מוצנעות על השכם.

סאטיריה לקחה אותו לשיחה בצד לאחר השיעור. "כל הכבוד. דוקטור גול מרוצה ממך, וזה זיכה אותך בכמה נקודות בקרב. היא תמסור דיווח חיובי לנשיא רווינְסְטיל, וזה יציג את כולנו באור חיובי. אבל אתה חייב להיזהר. למעשה, היה לך מזל גדול. מה אם הם היו תוקפים אותך בכלוב? אוכפי השקט היו נאלצים להציל אותך, וזה היה עלול להיגמר בנפגעים משני הצדדים. העניינים היו עשויים להתפתח אחרת מאוד אלמלא זכית בנערת הקשת בענן הקטנה שלך."

"ולכן סירבתי להצעה של סג'אנוס להחליף מיועדים," הוא אמר.

פיה של סאטיריה נפער. "לא נכון! רק תחשוב מה סטראבו פלינת' היה אומר אילו זה היה נודע בציבור."

"רק תחשבי כמה הוא יהיה חייב לי אם זה יישאר סוד!" בהחלט היה משהו קוסם במחשבה שיסחט את סטראבו פלינת' הזקן.

היא צחקה. "דיברת כבן סנואו אמיתי. עכשיו לך לשיעור. התיק האישי שלך חייב להיות ללא רבב אם אתה עומד לצבור נקודות שחורות."

עשרים וארבעה המדריכים העבירו את הבוקר בסמינר אצל פרופסור קְריסְפּוּס דֶמיגְלוֹס, המורה הוותיק והנלהב להיסטוריה. הם ערכו סיעור מוחות כיצד — נוסף על התוספת החדשה של המדריכים — ניתן לגרום לאנשים לצפות במשחקי הרעב. "הוכיחו לי שלא ביזבזתי את זמני עליכם בארבע השנים האחרונות," הוא אמר וציחקק. "אם ההיסטוריה מלמדת משהו, הרי זה איך לגרום לסרבנים לשתף פעולה." ידו של סג'אנוס התרוממה מייד. "כן, סג'אנוס?"

"לפני שנדבר על איך גורמים לאנשים לצפות, לא עדיף להתחיל בשאלה אם צפייה היא הדבר הנכון לעשות בכלל?" הוא שאל.

"בואו לא נסטה מהנושא, בבקשה." פרופסור דמיגלוס סרק את החדר בחיפוש אחר תשובה פרודוקטיבית יותר. "איך נגרום לאנשים לצפות?"

פסטוס קריד הצביע. הוא היה גדול וחסון יותר מרוב בני גילו ואחד מחברי החוג הקרוב של קוריאולנוס מאז שנולדו. המשפחה שלו היתה מעשירי הקפיטול הוותיקים. ההון שלהם, בעיקר מעץ ממחוז 7, נפגע בזמן המלחמה אבל התאושש יפה במהלך הבנייה מחדש של העיר. הזכייה שלו בבת ממחוז 4 שיקפה בצורה מדויקת את מעמדו. גבוה, אבל לא מזהיר.

"האר את עינינו, פסטוס," אמר פרופסור דמיגלוס.

"פשוט מאוד. נפנה ישירות לענישה," ענה פסטוס. "במקום להזמין אנשים לצפות, נהפוך את זה לחוק."

"ומה יקרה למישהו אם הוא לא יצפה?" שאלה קלמנסיה, שלא טרחה להצביע או אפילו להרים מבט מהחומר שלה. היא היתה אהודה בקרב מורים ותלמידים כאחד, והנחמדות שלה הביאה ליחס סלחני כלפיה.

"אם הוא במחוזות אז נוציא אותו להורג. בקפיטול נגרש אותו למחוזות, ואם הוא יפשל שוב בשנה הבאה, נוציא אותו להורג," אמר פסטוס בעליזות.

הכיתה צחקה, ואז התחילה לדון בהצעה בצורה רצינית. איך אוכפים דבר כזה? אי אפשר לשלוח אוכפי שקט לכל הבתים. אולי דגימה אקראית, שבמסגרתה תצטרך לענות על שאלות שמוכיחות שצפית במשחקים. ואם לא צפית, מה יהיה עונש הולם? לא הוצאה להורג או גירוש — אלה היו קיצוניים מדי. אולי אובדן זכויות כלשהן בקפיטול, והצלפה פומבית במחוזות? עונש אישי בכל מקרה.

"הבעיה האמיתית היא שמחליא לצפות בזה," אמרה קלמנסיה. "אז אנשים נמנעים."

סג'אנוס התערב בדיון. "ברור שהם נמנעים! מי רוצה לראות חבורה של ילדים הורגים אחד את השני? רק אנשים אכזריים ומעוותים. המין האנושי אולי לא מושלם, אבל אנחנו לא עד כדי כך גרועים."

"איך אתה יודע?" שאלה ליוויה בעוקצנות. "ואיך מישהו מהמחוזות יכול לדעת במה אנחנו רוצים לצפות בקפיטול? אתה אפילו לא היית כאן בזמן המלחמה."

סג'אנוס השתתק. את זה הוא לא היה יכול להכחיש.

"כי בגדול רובנו אנשים הגונים," אמרה ליזיסטרטה ויקרס ושילבה את ידיה במסודר על המחברת שלה. כל דבר בה היה מסודר. משערה הקלוע בקפידה עד לציפורניה המשויפות באופן אחיד ולחפתים הלבנים המעומלנים של חולצת בית הספר שלה על רקע עורה החום החלק. "רובנו לא רוצים לצפות באנשים אחרים סובלים."

"צפינו בדברים גרועים מזה בזמן המלחמה. ואחריה," הזכיר לה קוריאולנוס. לא מעט תמונות עקובות מדם שודרו במהלך הימים החשוכים, והרבה מאוד הוצאות להורג אכזריות לאחר החתימה על אמנת הבגידה.

"אבל זה נגע לנו אישית, קוריאו!" אמרה אָרַכְּני קריין וחבטה בזרועו מהמושב לימינו. תמיד קולנית כל כך. תמיד חובטת באנשים. הדירה של משפחת קריין נמצאה ממש מול זאת של משפחת סנואו, ולפעמים אפילו מהעבר האחר של הקורסו הוא שמע אותה שואגת בלילה. "אנחנו צפינו באויבים שלנו מתים! זאת אומרת, המורדים החלאות וכל זה. למי אכפת מהילדים האלה בכלל?"

"כנראה למשפחות שלהם," אמר סג'אנוס.

"אתה מתכוון לקומץ אנשים חסרי חשיבות במחוזות. אז מה?" רעם קולה של ארכּני. "למה שלמישהו מלבדם יהיה אכפת מי מהם ינצח?"

ליוויה הסתכלה במכוון על סג'אנוס. "אני יודעת שלי לא אכפת."

"קרבות כלבים מעניינים אותי יותר," הודה פסטוס. "בעיקר כשאני מהמר עליהם."

"אז היית רוצה שתהיה אפשרות להמר על המיועדים?" התבדח קוריאולנוס. "זה היה גורם לך לצפות?"

"טוב, זה בהחלט היה מוסיף עניין למשחקים!" קרא פסטוס.

כמה אנשים צחקו, אבל אז כולם השתתקו והירהרו בזה ברצינות.

"זה מחליא," אמרה קלמנסיה ופיתלה קווצת שיער סביב אצבעה בהבעה מהורהרת. "התכוונת לזה ברצינות? אתה חושב שצריך להוסיף הימורים למשחקים?"

"לא באמת," אמר קוריאולנוס, ואז הטה את ראשו. "אבל אם זה יצליח, אז כן, לגמרי, קלמי. אני רוצה להירשם בדפי ההיסטוריה כאיש שהביא את ההימורים למשחקים!"

קלמנסיה ניענעה בראשה ברוגז. אבל כשהיה בדרכו לארוחת הצהריים, קוריאולנוס לא הפסיק לחשוב שיש משהו ברעיון הזה.

טבחי הקפיטריה המשיכו לעשות שימוש בשאריות ממזנון יום האסיף, ואין ספק שירך החזיר המוקרמת על טוסט היתה השיא של ארוחת הצהריים בבית הספר לאותה שנה. קוריאולנוס התענג על כל נגיסה, שלא כמו בארוחה המקורית, כשדעתו היתה מוסחת מדי בגלל האיומים של הדיקן הייבוטום והוא בקושי הרגיש בטעם המזון.

לאחר ארוחת הצהריים נשלחו המדריכים למרפסת שמעל אולם הוונזבי להכנה לקראת הפגישה הרשמית הראשונה שלהם עם המיועדים. כל מדריך קיבל שאלון קצר למלא עם המיועד שלו, גם כאמצעי לשבור את הקרח וגם לשם התיעוד. המידע שנאסף על המיועדים בשנים קודמות היה דל מאוד, והשנה נעשה מאמץ לתקן זאת. רבים מחבריו לספסל הלימודים התקשו להסתיר את המתח שחשו בדרכם לשם, הם דיברו והתבדחו בקולות קצת יותר מדי רמים, אבל קוריאולנוס הקדים אותם בכך שכבר נפגש עם לוסי גריי פעמיים. הוא הרגיש נינוח לחלוטין, אפילו להוט לפגוש אותה שוב. להודות לה על השיר. לתת לה את פודינג הלחם של טיגריס. לתכנן יחד אסטרטגיות לקראת הריאיון.

הפטפוטים דעכו כשהמדריכים עברו בדלתות הנפתחות של המרפסת וראו מה ממתין להם למטה. כל סימן לחגיגות האסיף הוסר מהאולם, אשר נראה עכשיו קר ומאיים. עשרים וארבעה שולחנות קטנים עם שני כיסאות מתקפלים ליד כל אחד הוצבו בשורות סדורות. על כל שולחן היה שלט עם מספר המחוז ולאחריו "בן" או "בת", ולצידו גוש בטון שטבעת מתכת טבועה בחלקו העליון.

לפני שהתלמידים הספיקו לדון בסידור האולם, נכנסו שני אוכפי שקט ונעמדו על המשמר משני עברי הכניסה הראשית, והמיועדים הוכנסו פנימה בטור. מספר אוכפי השקט היה כפול ממספר המיועדים, אבל בכל מקרה, בריחה של אחד המיועדים לא היתה אפשרות סבירה לנוכח האזיקים הכבדים על מפרקי ידיהם ורגליהם. המיועדים הובלו אל השולחנות על פי מספר המחוז והמין, ושם הורו להם לשבת וכבלו אותם אל משקולות הבטון.

כמה מהמיועדים ישבו שפופים, בסנטרים שכמעט נחו על החזה, אבל המתריסים יותר מביניהם זקפו ראשים ובחנו את האולם. זה היה אחד החדרים המרשימים ביותר בקפיטול, וכמה פיות נפערו לרווחה למראה הדר החדר, עמודי השיש, החלונות המקושתים, כיפת התקרה. קוריאולנוס חשב לעצמו שבעיניהם המקום בוודאי מעורר השתאות לעומת המבנים השטוחים והכעורים שאפיינו את הבנייה ברבים מהמחוזות. עיניהם של המיועדים שוטטו על פני החדר, ובסופו של דבר טיפסו אל מרפסת המדריכים, ושתי הקבוצות מצאו את עצמן נועצות מבטים במשך רגע ארוך וחשוף.

כשפרופסור סיקל פתחה את הדלת בחבטה, כל המדריכים קפצו בבהלה. "תפסיקו לנעוץ מבטים במיועדים שלכם ורדו למטה," היא פקדה. "יש לכם חמש־עשרה דקות בלבד, אז כדאי שתנצלו אותן בתבונה. וזכרו למלא את השאלונים כמיטב יכולתכם לצורך התיעוד שלנו."

קוריאולנוס ירד ראשון במדרגות הלולייניות אל האולם. כשעיניו איתרו את עיניה של לוסי גריי, הוא הבין שהיא חיפשה אותו. היה מטריד לראותה כבולה, אבל הוא חייך אליה חיוך מרגיע ומשהו מהדאגה התפוגג מפניה.

קוריאולנוס התיישב בכיסא מולה ובחן במצח מקומט את ידיה האזוקות. הוא סימן לאוכפת השקט הקרובה ביותר. "תסלחי לי, אפשר להסיר את אלה?"

אוכפת השקט עשתה לו טובה והלכה לשאול את הקצין הבכיר בדלת, אבל אז היא ניענעה בראשה בתנועה חדה.

"בכל זאת, תודה שניסית," אמרה לוסי גריי. שערה היה קלוע יפה על ראשה אבל פניה נראו עצובות ועייפות, והסימן הכחול עדיין הכתים את לחייה. היא הבחינה שהוא מסתכל ונגעה בחבורה. "זה נורא?"

"זה מתחיל להחלים," הוא אמר.

"אין לנו מראה, אז אני יכולה רק לדמיין." בחברתו היא לא טרחה לעטות את האישיות הטלוויזיונית העליזה שלה, ומבחינה מסוימת הוא שמח על כך. אולי היא התחילה לבטוח בו.

"מה שלומך?" הוא שאל.

"עייפה. מפחדת. רעבה," אמרה לוסי גריי. "רק שני אנשים הגיעו הבוקר לגן החיות להאכיל אותנו. קיבלתי תפוח, שזה יותר ממה שקיבלו רוב האחרים, אבל לא בדיוק משביע."

"טוב, בזה אני יכול לעזור קצת." הוא הוציא את החבילה של טיגריס מהילקוט שלו.

פניה של לוסי גריי אורו מעט, והיא פתחה בזהירות את נייר השעווה וחשפה ריבוע גדול של פודינג לחם. פתאום עיניה נמלאו דמעות.

"אוי, לא. את לא אוהבת את זה?" הוא קרא. "אני יכול לנסות להביא משהו אחר. אני יכול — "

לוסי גריי ניענעה בראשה. "זה הדבר שאני הכי אוהבת בעולם." היא בלעה רוק, בצעה חתיכה קטנה והכניסה אותה אל בין שפתיה.

"גם אני. בת הדודה שלי טיגריס הכינה את זה הבוקר כדי שיהיה טרי," הוא אמר.

"זה מושלם. הטעם בדיוק כמו זה שאמא שלי היתה מכינה. בבקשה תמסור לטיגריס תודה." היא לקחה חתיכה נוספת, אבל עדיין נאבקה בדמעות.

משהו צבט בליבו של קוריאולנוס. הוא רצה להושיט יד ולגעת בפניה, לומר לה שהכול יהיה בסדר. אבל כמובן, זה לא היה נכון. לא עבורה. היא גישש בכיס אחורי אחר ממחטה והציע לה אותה.

"זאת מאתמול בערב עדיין אצלי." היא הושיטה יד לכיס.

"יש לנו מגירות שלמות מהן," הוא אמר. "קחי אותה."

לוסי גריי לקחה את הממחטה, ניגבה את עיניה ומחתה את האף. ואז שאפה שאיפה גדולה והזדקפה. "אז מה התוכנית להיום?"

"אני אמור למלא את השאלון הזה עלייך, אכפת לך?" הוא שלף את גיליון הנייר היחיד.

"בכלל לא. אני אוהבת לדבר על עצמי," היא אמרה.

השאלון התחיל בדברים הבסיסיים. שם, כתובת במחוז, תאריך לידה, צבע שיער ועיניים, גובה ומשקל וכל נכות, אם קיימת. העניינים נעשו מסובכים יותר כשהם הגיעו לשאלות על המשפחה. שני ההורים של לוסי גריי ושני אחיה הגדולים מתו.

"אין לך משפחה בכלל?" שאל קוריאולנוס.

"יש לי שתי בנות דודות. ואת יתר הלהק." היא רכנה לעברו כדי להסתכל על הדף. "יש פה מקום בשבילם?"

לא היה. אבל היה אמור להיות, הוא חשב לעצמו, בהתחשב בכל המשפחות השבורות שהמלחמה הותירה. אמור להיות מקום לכל אדם שאכפת לו ממך. למעשה, אולי בזה השאלות צריכות להתחיל: למי אכפת ממך? או טוב מזה, על מי את/ה יכול/ה לסמוך?

"נשואה?" הוא צחק, ואז נזכר שבכמה מהמחוזות אנשים מתחתנים בגיל צעיר. מי יודע? אולי יש לה בעל במחוז 12.

"למה? אתה מציע?" אמרה לוסי גריי ברצינות. הוא נשא מבט בהפתעה. "כי אני חושבת שזה יכול לעבוד."

קוריאולנוס הרגיש בסומק קל עולה בלחייו בתגובה לקנטורים שלה. "אני די בטוח שהיית יכולה למצוא מישהו יותר מוצלח."

"עדיין לא מצאתי." כאב הבזיק לרגע על פניה, אבל היא הסתירה אותו בחיוך. "אני בטוחה שהבנות עומדות אצלך בתור."

קוריאולנוס נתקף אלם בתגובה לפלרטוט. איפה הם היו? הוא הציץ בדף. אה, כן. המשפחה שלה. "מי גידל אותך? אחרי שאיבדת את ההורים שלך, אני מתכוון."

"איש זקן לקח אותנו אליו תמורת תשלום — את ששת ילדי הלהק שנשארו. הוא לא ממש גידל אותנו, אבל גם לא עשה לנו בעיות, אז זה היה יכול להיות יותר גרוע," היא אמרה. "באמת שאני אסירת תודה. אף אחד לא רצה לקחת שישה ילדים. הוא מת בשנה שעברה מריאות שחורות, אבל כמה מאיתנו כבר מספיק מבוגרים כדי לדאוג לעניינים עכשיו."

הם עברו הלאה ל"עיסוק". לוסי גריי בת השש־עשרה עדיין לא היתה מבוגרת מספיק לעבוד במכרות, אבל גם לא למדה בבית הספר. "אני מבדרת אנשים לפרנסתי."

"אנשים משלמים לך... לשיר ולרקוד?" שאל קוריאולנוס. "חשבתי שלאנשים במחוזות אין כסף למשהו כזה."

"לרובם אין," היא אמרה, "לפעמים שניים־שלושה זוגות מתחתנים באותו יום ואוספים ביחד כסף כדי לשכור אותנו. אותי ואת שאר הלהק, זאת אומרת. מה שנשאר מאיתנו. אוכפי השקט השאירו לנו את הכלים שלנו כשאספו אותנו. הם כמה מהלקוחות הכי טובים שלנו."

קוריאולנוס נזכר איך אוכפי השקט התאמצו לא לחייך בטקס האסיף, איך איש לא מנע ממנה לשיר ולרקוד. הוא כתב משהו לגבי העיסוק וסיים למלא את הטופס, אבל היו לו הרבה שאלות משלו. "ספרי לי על הלהק. במי מהצדדים תמכתם במלחמה?"

"באף צד. האנשים שלי לא תומכים בצדדים. אנחנו פשוט אנחנו." משהו מאחוריו לכד את תשומת ליבה. "תזכיר לי איך קוראים לחבר שלך? זה שחילק את הכריכים? אני חושבת שיש לו בעיה."

"סג'אנוס?" הוא הסתכל מעבר לכתפו על פני שורות השולחנות למקום שבו ישב סג'אנוס עם מרקוס. ארוחה שלא נגעו בה, כריכי צלי בקר ועוגה, נחה זנוחה ביניהם. סג'אנוס דיבר בקול מפציר, אבל מרקוס רק נעץ את מבטו היישר קדימה, זרועותיו שלובות על חזהו, בחוסר תגובה מופגן.

המיועדים האחרים ברחבי החדר הפגינו רמות שונות של נכונות לשתף פעולה. כמה כיסו את פניהם וסירבו לתקשר. אחדים בכו. כמה ענו בחשדנות על שאלות, אבל אפילו הם נראו עוינים.

"חמש דקות," הכריזה פרופסור סיקל.

זה הזכיר לקוריאולנוס חמש דקות אחרות שצריך לדון בהן. "אז בערב לפני תחילת המשחקים נקבל ריאיון של חמש דקות בטלוויזיה, שנוכל לעשות בו מה שנרצה. חשבתי שאולי תרצי לשיר שוב."

לוסי גריי הירהרה. "אני לא בטוחה שיש טעם. זאת אומרת, כששרתי את השיר ההוא באסיף זה לא היה קשור לכאן, אליכם. לא תיכננתי את זה. זה היה רק עוד פרק במעשייה ארוכה ועצובה שלא מעניינת אף אחד חוץ ממני."

"זה עורר באנשים רגש," ציין קוריאולנוס.

"ושיר העמק היה, כמו שאמרת לי, אולי דרך להשיג מזון," היא אמרה.

"הוא היה יפהפה," הוא אמר. "הוא גרם לי להרגיש כמו כשאמא שלי... היא מתה כשהייתי בן חמש. הוא גרם לי להיזכר בשיר שהיא היתה שרה לי."

"מה עם אבא שלך?" היא שאלה.

"למעשה, גם אותו איבדתי. באותה שנה," אמר לה קוריאולנוס.

היא הינהנה בהשתתפות. "אז גם אתה יתום כמוני."

קוריאולנוס לא אהב שמכנים אותו ככה. ליוויה נהגה לקנטר אותו לגבי הוריו כשהיה קטן, וגרמה לו להרגיש לבד ולא רצוי אף ששני הדברים לא היו נכונים. ועדיין, היתה הריקנות הזאת שרוב הילדים האחרים לא באמת הבינו. אבל לוסי גריי הבינה, בהיותה יתומה בעצמה. "זה היה יכול להיות גרוע יותר. סבתנו עדיין איתנו. כלומר סבתא שלי. וגם טיגריס."

"אתה מתגעגע להורים שלך?" שאלה לוסי גריי.

"אה, אבא שלי ואני לא היינו כל כך קרובים. לאמא שלי... בטח." עדיין היה קשה לו לדבר עליה. "ואת?"

"מאוד. לשניהם. הדבר היחיד שעוזר לי לא להתפרק זה שאני לובשת את השמלה של אמא." היא ריפרפה באצבע על הסלסולים. "זה כאילו שהיא מחבקת אותי."

קוריאולנוס חשב על הפודרייה של אמא שלו. על הפודרה הריחנית. "לאמא שלי תמיד היה ריח של ורדים," הוא אמר, ואז נמלא מבוכה. רק לעתים נדירות הוא הזכיר את אמא שלו, אפילו בבית. איך השיחה הגיעה לשם? "בכל אופן, אני חושב שהשיר שלך נגע לליבם של הרבה אנשים."

"נחמד מאוד מצידך לומר את זה. תודה. אבל זאת לא באמת סיבה מספיקה לשיר בריאיון," היא אמרה. "אם הוא יהיה בערב שלפני המשחקים, כבר לא יצא לי מזה אוכל. לא תהיה לי סיבה להתחבב על אף אחד בשלב הזה."

קוריאולנוס התאמץ לחשוב על סיבה, אבל במקרה הזה רק הוא ירוויח מהשירה שלה. "אבל חבל. עם קול כמו שלך."

"אני אשיר לך כמה שורות מאחורי הקלעים," היא הבטיחה.

הוא יצטרך לנסות לשכנע אותה, אבל לעת עתה הוא עזב את זה. במקום זה הוא הניח לה לראיין אותו כמה דקות, ענה על שאלות נוספות לגבי המשפחה שלו ואיך שרדו במלחמה. הוא גילה שקל לספר לה דברים משום־מה. האם היה זה מפני שידע שכל הדברים שהוא מספר יתפוגגו בעוד כמה ימים בזירה?

נראה שמצב רוחה של לוסי גריי השתפר; כבר לא היו דמעות. בעודם חולקים סיפורים, התחילה לצמוח ביניהם תחושה של נינוחות. כשנשמעה שריקת המשרוקית המאותתת על סיום המפגש, היא קיפלה והכניסה את הממחטה בחזרה לכיס הילקוט שלו ולחצה על זרועו לחיצה של תודה.

המדריכים פנו בצייתנות אל היציאה הראשית, שבה חיכתה להם פרופסור סיקל. "עכשיו עליכם ללכת למעבדת הביולוגיה הראשית לקבלת תדרוך."

איש לא שאל שאלות, אבל במסדרונות הם תהו בקול לגבי הסיבה. קוריאולנוס קיווה שזה אומר שד"ר גול תהיה שם. השאלון שלו, שהשלים באופן מלא, עמד בניגוד חד לתוצאות הדלות של שאר המדריכים, וזאת עשויה להיות עוד הזדמנות להתבלט.

"שלי לא הסכים לדבר. אפילו לא מילה!" אמרה קלמנסיה. "יש לי בדיוק את מה שהיה לי אחרי האסיף. את השם שלו. ריפֶּר אָש. אתם יכולים לדמיין הורים שקוראים לילד שלהם ריפר, איש האסיף, ובסוף הוא נבחר באסיף?"

"עדיין לא היה אסיף כשהוא נולד," ציינה ליזיסטרטה. "זה סתם שם של חקלאים."

"אולי את צודקת," אמרה קלמנסיה.

"שלי דיברה. וחבל שכך!" ארכּני כמעט צעקה.

"למה? מה היא אמרה?" שאלה קלמנסיה.

"אה, מתברר שהדבר העיקרי שהיא עשתה במחוז עשר זה לשחוט חזירים." ארכּני עשתה פנטומימה של הקאה. "איכס. מה אני אמורה לעשות עם זה? הלוואי שהייתי יכולה להמציא משהו יותר מוצלח." היא עצרה בבת אחת וקוריאולנוס ופסטוס התנגשו בה. "רגע! זהו!"

"תיזהרי!" אמר פסטוס ודחף אותה קדימה.

היא התעלמה ממנו והמשיכה לפטפט, מתעקשת שכולם יקשיבו לה. "אני יכולה להמציא משהו מעולה! אני ביקרתי במחוז עשר, אתם יודעים. זה פחות או יותר הבית השני שלי!" בימים שלפני המלחמה, משפחתה בנתה מלונות פאר באתרי חופשה פופולריים, וארכּני נסעה הרבה ברחבי פאנם. היא עדיין התרברבה בכך כיום, למרות שמאז המלחמה היתה תקועה בקפיטול כמו כולם. "בכל מקרה, אני יכולה להמציא משהו קצת יותר מוצלח מדרמות של בית המטבחיים!"

"דווקא יש לך מזל," אמר פְּליני הרינגטון. כולם קראו לו פּאפּ כדי להבדיל בינו לאביו, קצין הצי, שפיקח על המים של מחוז 4. המפקד ניסה לצקת אותו בדמותו, התעקש על תספורת קצוצה ונעליים מצוחצחות, אבל פאפ היה מרושל מטבעו. עם ציפורן האגודל הוא חפר חתיכת נקניק מהטבעות שעל השיניים שלו והעיף אותה לרצפה. "לפחות היא לא מפחדת מדם."

"למה? שלך כן?" שאלה ארכּני.

"אין לי מושג. היא בכתה בלי להפסיק במשך חמש־עשרה דקות." פאפ העווה את פניו. "אני לא חושב שמחוז שבע הכין אותה אפילו להתמודדות עם ציפורן חודרנית, שלא לדבר על המשחקים."

"כדאי שתכפתר את הז'קט לפני השיעור," הזכירה לו ליזיסטרטה.

"אה, נכון," נאנח פאפ. הוא ניסה לכפתר את הכפתור העליון וזה נתלש. "תלבושת דבילית."

הם נכנסו למעבדה, ועל השמחה של קוריאולנוס כשראה את ד"ר גול שוב העיב מראה הדיקן הייבוטום שעמד מאחורי שולחן הפרופסור ואסף את השאלונים. הוא התעלם מקוריאולנוס, אבל לא הפגין ידידותיות גם אל האחרים. הוא הלך לדבר עם קברניטת המשחק הראשית.

ד"ר גול הציקה לארנב המוטנטי עד שהכיתה התיישבה, ואז קידמה את פניהם. "הופל'ה הופ, איך הסתדרתם? הם היו חברים או שבקושי דיברתם?" התלמידים העיפו זה בזה מבטים מבולבלים בעודה מרימה את השאלונים. "לאלה מביניכם שאינם יודעים, אני דוקטור גול, קברניטת המשחק הראשית, ואני אפקח על ההתנהלות שלכם כמדריכים. אז בואו נראה, מה יש לנו כאן?" היא דיפדפה בדפים, עשתה פרצוף, ואז שלפה טופס אחד והרימה אותו אל מול הכיתה. "זה מה שביקשנו מכם לעשות. תודה לך, מר סנואו. אם כן, מה קרה לכל השאר?"

עמוק בפנים הוא קרן כולו, אבל כלפי חוץ הוא שמר על הבעה ניטרלית. הצעד הטוב ביותר כרגע יהיה לתמוך במדריכים האחרים. לאחר שתיקה ארוכה הוא דיבר. "היה לי מזל עם המיועדת שלי. היא דברנית. אבל רוב החבר'ה מסרבים לתקשר. ואפילו הנערה שלי לא מבינה מה הטעם להתאמץ בריאיון."

סג'אנוס פנה אל קוריאולנוס. "למה להם להתאמץ? במה זה יועיל להם? לא משנה מה הם יעשו, בכל מקרה הולכים לזרוק אותם לזירה כדי להיאבק על חייהם."

מלמול של הסכמה עבר בין התלמידים.

ד"ר גול בחנה את סג'אנוס. "אתה הנער עם הכריכים. למה עשית את זה?"

סג'אנוס נדרך והתחמק ממבטה. "הם גוועו ברעב. נכון שאנחנו עומדים להרוג אותם; אבל האם הכרחי גם לענות אותם לפני כן?"

"הא. אוהד של המורדים," אמרה ד"ר גול.

בעוד הוא נועץ את מבטו במחברת שלו, המשיך סג'אנוס בעקשנות בדבריו. "לא הייתי אומר שהם המורדים. כמה מהם היו בני שנתיים כשהמלחמה נגמרה. המבוגרים ביותר היו בני שמונה. ועכשיו כשהמלחמה נגמרה, הם בסך הכול אזרחי פאנם, לא? בדיוק כמונו? זה לא מה שההמנון אומר? 'מפיצה חום ואור. סביבך נחבור'? זה אמור להיות הממשל של כולם, לא?"

"זה הרעיון הכללי. תמשיך," עודדה אותו ד"ר גול.

"טוב, אז הממשל הזה אמור להגן על כולם," אמר סג'אנוס. "זה התפקיד המרכזי שלו! ואני לא מבין איך להכריח אותם להילחם לחיים או למוות משיג את זה."

"אתה בבירור לא רואה בעין יפה את משחקי הרעב," אמרה ד"ר גול. "זה בוודאי קשה עבור מדריך. מפריע לך במשימה שלך."

סג'אנוס השתתק לרגע. ואז הוא הזדקף במקומו ונראה שהוא אוזר אומץ. הוא הסתכל לה ישר בעיניים. "אז אולי כדאי שתחליפו אותי ותטילו את זה על מישהו ראוי יותר."

קול התנשפות חזק נשמע בכיתה.

"אין מצב, ילד," צחקה ד"ר גול. "חמלה היא המפתח למשחקים. אמפתיה, זה הדבר שחסר לנו. נכון, קסקה?" היא העיפה מבט בדיקן הייבוטום, אבל הוא רק התעסק בעט שמולו.

פניו של סג'אנוס נפלו, אבל הוא לא התווכח. קוריאולנוס הרגיש שהבחור אולי נכנע בקרב הזה, אבל הוא התקשה להאמין שסג'אנוס ויתר על המלחמה. הוא היה קשוח יותר משנראה, סג'אנוס פלינת'. צעד לא מתקבל על הדעת, לזרוק את ההדרכה ככה בפנים של ד"ר גול.

אבל נראה שחילופי הדברים רק ממריצים אותה. "ובכן, האם לא היה נפלא אילו כל אדם בקהל היה מתייחס למיועדים בלהט כמו הבחור הצעיר שלנו? זאת אמורה להיות המטרה שלנו."

"לא," אמר הדיקן הייבוטום.

"כן! על מנת שיהיו מעורבים באמת!" המשיכה ד"ר גול. ידה הכתה על מצחה. "זה מעלה לי רעיון נפלא. דרך שתיתן לאנשים הזדמנות להשפיע אישית על תוצאות המשחקים. נניח שנאפשר לקהל לשלוח מזון למיועדים בזירה? להאכיל אותם, כמו שהחבר שלכם עשה בגן החיות. האם זה יגרום להם להרגיש מעורבים יותר?"

פסטוס הזדקף בעניין. "אני הייתי מרגיש מעורב אילו הייתי יכול להמר על המיועד שאני מאכיל! רק הבוקר קוריאולנוס אמר שאולי צריך לאפשר הימורים על המיועדים."

ד"ר גול הסתכלה על קוריאולנוס בפנים קורנות. "מובן שזה מה שהוא אמר. בסדר, חברים, שבו וחשבו יחד. כתבו לי הצעה כיצד נוכל ליישם את זה, והצוות שלי ישקול אותה."

"ישקול אותה?" שאלה ליוויה. "את מתכוונת שיכול להיות שבאמת תשתמשו ברעיונות שלנו?"

"מדוע לא? אם הם יהיו בעלי ערך." ד"ר גול שמטה את ערימת השאלונים על השולחן. "על היעדר הניסיון, מוחות צעירים מפצים לעתים באידיאליזם. דבר אינו נראה להם בלתי אפשרי. קסקה הזקן שלכם הגה את משחקי הרעב כשהיה סטודנט שלי באוניברסיטה, מבוגר מכם רק בכמה שנים."

כל העיניים פנו אל הדיקן הייבוטום, שהסתכל על ד"ר גול. "זה היה תיאורטי בלבד."

"וגם ההצעות האלה תיאורטיות, אלא אם כן יתברר שאפשר ליישם אותן," אמרה ד"ר גול. "אני מצפה להצעה על השולחן שלי מחר בבוקר."

עמוק בליבו קוריאולנוס נאנח. עוד פרויקט קבוצתי. שוב ההכרח להתפשר על הרעיונות שלו בשם שיתוף הפעולה. הם ייפסלו על הסף, או גרוע מזה, ירוככו עד שיאבדו לחלוטין מעוקצם. הכיתה הצביעה על ועדה של שלושה מדריכים שתנסח את ההצעה. קוריאולנוס נבחר, כמובן, ומן הסתם לא היה יכול לסרב. ד"ר גול היתה חייבת ללכת לפגישה והנחתה את הכיתה לדון בהצעה בינם לבין עצמם. הוא וקלמנסיה וארכּני היו אמורים להיפגש בערב, אך מכיוון שכולם רצו לבקר תחילה את המיועדים שלהם, הם הסכימו להיפגש בגן החיות בשעה שמונה. לאחר מכן ילכו לספרייה לנסח את ההצעה.

מכיוון שאכל ארוחת צהריים גדולה, הוא לא הרגיש מקופח לנוכח ארוחת ערב שכללה את מרק הכרוב מאתמול ומנת שעועית אדומה. לפחות לא לבנה. וכשטיגריס העבירה כוס שעועית אחרונה לקערת חרסינה אלגנטית וקישטה אותה בכמה עשבי תיבול טריים מגינת הגג, המנה לא נראתה צנועה מכדי שיביא אותה ללוסי גריי. לאופן שבו הדברים מוגשים היתה חשיבות בעיניה. באשר לעובדה שמדובר בשעועית, ובכן, הנערה גוועה ברעב.

אופטימיות הציפה אותו בדרכו אל גן החיות. הבוקר הנוכחות היתה אולי דלילה, אבל עכשיו המבקרים נהרו למקום במספרים כאלה שהוא לא היה משוכנע שיצליח להגיע אל חזית ביתן הקופים. המעמד הנוכחי שלו הועיל. אנשים זיהו אותו והניחו לו לעבור, קצתם אפילו אמרו לאחרים שיפנו לו דרך. הוא לא אזרח פשוט — הוא מדריך!

הוא הלך ישירות לפינה שלו אבל גילה שהתאומים, פולו ודידי רינג, כבר התיישבו על הסלע שלו. השניים לקחו את כל עניין התאומים הזה ברצינות רבה, הם התלבשו באופן זהה, וגם בפקעת השיער האסופה על ראשם ובאישיותם החיובית הם היו זהים. הם התפנו משם בלי שקוריאולנוס נאלץ אפילו לבקש.

"בוא, שב, קוריאו," אמרה דידי בעודה עוזרת לאחיה לקום מהסלע.

"בטח, אנחנו כבר האכלנו את המיועדים שלנו," הוסיף פולו. "ותשמע, מצטערים שנתקעת עם כתיבת ההצעה."

"כן, הצבענו לפאפ אבל היינו היחידים!" הם צחקו והסתלקו בכיוון הקהל.

לוסי גריי הצטרפה אליו מייד. למרות שהפעם הוא לא אכל איתה, היא חיסלה את השעועית אחרי שהתפעלה מההגשה המפוארת.

"קיבלת עוד אוכל מהקהל?" הוא שאל אותה.

"קיבלתי קליפת גבינה ישנה מגברת אחת, ושניים מהילדים האחרים נלחמו על חתיכת לחם שאיש אחד זרק פנימה. אני רואה שכל מיני אנשים מחזיקים אוכל, אבל אני חושבת שהם מפחדים להתקרב, למרות שיש פה בפנים אוכפי שקט עכשיו." היא הצביעה על הקיר האחורי של הכלוב, היכן שעמדה רביעיית אוכפי שקט. "אולי הם ירגישו בטוחים יותר עכשיו כשאתה כאן."

קוריאולנוס הבחין בילד מהסס כבן עשר בשולי הקהל, ובידו תפוח אדמה מבושל. הוא קרץ אליו ונופף לו בידו. הילד נשא מבט אל אבא שלו, שהינהן באישור. הילד נעמד מאחורי קוריאולנוס, עדיין במרחק מסוים מהכלוב. "הבאת את תפוח האדמה הזה בשביל לוסי גריי?" שאל קוריאולנוס.

"כן. שמרתי אותו מארוחת הערב. רציתי לאכול אותו, אבל יותר רציתי להאכיל אותה," הוא אמר.

"אז בוא," עודד אותו קוריאולנוס. "היא לא נושכת. ואל תשכח את הנימוסים שלך."

הילד התקרב לכיוונה בצעד ביישני. "שלום," אמרה לוסי גריי. "איך קוראים לך?"

"הוראס," אמר הילד. "שמרתי בשבילך את התפוח אדמה שלי."

"כמה שאתה מתוק! שאוכל אותו עכשיו או שאשמור אותו לאחר כך?" היא שאלה.

"עכשיו." הילד הושיט לה אותו בזהירות.

לוסי גריי לקחה את תפוח האדמה כאילו מדובר ביהלום. "אוהו. זה תפוח האדמה הכי יפה שראיתי בחיים שלי." הילד הסמיק מגאווה. "בסדר, קדימה." היא נגסה בתפוח האדמה, עצמה עיניים, וכמעט נדמה שהיא מתעלפת. "וגם הכי טעים. תודה רבה, הוראס."

המצלמות התמקדו בהם, בעוד לוסי גריי מקבלת גזר מצומק מילדה אחרת ומרק עצם מסבתה. מישהו נגע בכתפו של קוריאולנוס, וכשהסתובב ראה את פלוריבוס בל עומד שם עם פחית חלב קטנה. "לזכר הימים ההם," הוא אמר בחיוך, בעודו מחורר שני חורים במכסה ומעביר את הפחית ללוסי גריי. "נהניתי מההופעה שלך באסיף. את כתבת את השיר ההוא בעצמך?"

כמה מהמיועדים העוינים פחות — ואולי הרעבים יותר — התחילו להתמקם לאורך הסורגים. הם התיישבו על הרצפה, הושיטו יד, כיווצו את הראש אל בין הכתפיים וחיכו. פה ושם מישהו, בדרך כלל ילד, רץ אל הסורגים, הניח משהו בידיהם ומיהר לאחור. המיועדים החלו להתחרות על תשומת הלב, מושכים את המצלמות למרכז הכלוב. ילדה זריזה ממחוז 9 עשתה פליק פלאק לאחור אחרי שקיבלה לחמנייה. הנער ממחוז 7 ליהטט היטב בשלושה אגוזים. הקהל גמל למופיעים במחיאות כפיים ובמזון נוסף.

לוסי גריי וקוריאולנוס חזרו למושבי הפיקניק שלהם וצפו בהופעה. "אנחנו ממש להקת קרקס, אנחנו," היא אמרה בעודה פולה חתיכות בשר מהעצם שלה.

"אף אחד מהם לא מגיע לקרסולייך," אמר קוריאולנוס.

מיועדים שהתעלמו עד כה מהמדריכים שלהם התקרבו עכשיו אם הם הציעו להם מזון. כשסג'אנוס הגיע עם שקיות של ביצים קשות ופרוסות לחם, כל המיועדים רצו אליו מלבד מרקוס, שהתעלם ממנו בהפגנתיות.

קוריאולנוס סימן בראשו לעברם. "צדקת לגבי סג'אנוס ומרקוס. הם למדו פעם באותה כיתה במחוז שתיים."

"זה בהחלט מורכב. לפחות אנחנו לא צריכים להתמודד עם דבר כזה," היא אמרה.

"כן, זה מורכב מספיק גם ככה." הוא התכוון לזה כבדיחה, אבל זה לא יצא מצחיק. זה באמת היה מורכב מספיק, ורק הלך והסתבך מדקה לדקה.

היא חייכה אליו חיוך עצוב. "היה יכול להיות נחמד לפגוש אותך בנסיבות אחרות."

"אילו נסיבות?" זאת היתה שאלה בכיוון מסוכן, אבל הוא לא הצליח לעצור בעצמו.

"אה, נניח אם היית מגיע לאחת ההופעות שלי ושומע אותי שרה," היא אמרה. "ואחר כך היית ניגש לדבר איתי, ואולי היינו שותים משהו ורוקדים קצת."

הוא היה יכול לדמיין את זה, שהיא היתה שרה במקום כמו מועדון הלילה של פלוריבוס, הוא היה מסתכל לה בעיניים, והיה נוצר איזה חיבור עוד לפני שהם היו נפגשים. "והייתי מגיע שוב בערב הבא."

"כאילו יש לנו את כל הזמן שבעולם," היא אמרה.

את ההרהורים שלהם קטעה קריאה רמה. המיועדים ממחוז 6 פצחו בריקוד מצחיק, והתאומים רינג עודדו את הקהל למחוא כפיים על פי הקצב. לאחר מכן העניינים הפכו עליזים יותר. הקהל העז להתקרב, וכמה אנשים התחילו לשוחח עם האסירים.

בגדול, קוריאולנוס ראה בכך התפתחות חיובית — לוסי גריי לבדה לא תצדיק לשריין את שעת צפיית השיא לשידור הראיונות. הוא החליט שייתן למיועדים האחרים להופיע בשקט ויבקש ממנה שתשיר לקראת שעת הסגירה. בינתיים הוא עידכן אותה לגבי הדיון שהמדריכים ניהלו באותו יום והדגיש את החשיבות שעשויה להיות לפופולריות שלה עכשיו, כשייתכן שאנשים יוכלו לשלוח לזירה מתנות למיועדים.

בסתר ליבו שוב התעוררו הדאגות לגבי המשאבים המוגבלים שלו. הוא יזדקק לצופים אמידים ממנו, שיוכלו להרשות לעצמם לקנות לה דברים. זה לא ייראה טוב אם המיועדת של בן למשפחת סנואו לא תקבל דבר בזירה. אולי כדאי שיכלול בהצעה תנאי, שמדריך לא יוכל לשלוח מתנות למיועד של עצמו. אחרת איך יצליח לעמוד בזה? ודאי לא יוכל להתחרות בסג'אנוס. הנה ממש שם, ליד הסורגים, ארכּני ערכה פיקניק קטן עבור המיועדת שלה. כיכר לחם טרייה, גוש גבינה, ומה זה שם, ענבים? איך היא יכלה להרשות לעצמה דבר כזה? אולי תעשיית הנסיעות התחילה להתאושש.

הוא צפה בארכּני חותכת את הגבינה בסכין בעלת ידית אם הפנינה. המיועדת שלה, הנערה הדברנית ממחוז 10, השתופפה ממש מולה, רוכנת בלהיטות אל הסורגים. ארכּני הכינה כריך עבה אבל לא מיהרה להעביר אותו. נראה שהיא מרצה לנערה על משהו. חתיכת נאום. בשלב מסוים הנערה הושיטה יד מבעד לסורגים וארכּני הרחיקה את הכריך שוב לאחור. הקהל צחק. ארכּני הסתובבה והעיפה לעברם גיחוך ואז עשתה תנועת "נו, נו, נו" למיועדת שלה, הושיטה לה את הכריך שוב ומשכה אותו, לשעשועו הרב של הקהל.

"היא משחקת באש," ציינה לוסי גריי.

ארכּני נופפה לקהל ואז נגסה בכריך בעצמה.

קוריאולנוס ראה את פני המיועדת קודרות, את השרירים נדרכים בצווארה. ואז ראה דבר נוסף. אצבעותיה גלשו במורד הסורגים, מבזיקות החוצה, אוחזות בידית הסכין. הוא התחיל לקום, לפתוח את פיו כדי לצעוק אזהרה, אבל איחר את המועד.

בתנועה אחת חלקה משכה אליה המיועדת את ארכּני ושיספה את גרונה.

7

צרחות עלו מהקהל הקרוב ביותר למקום התקיפה. הצבע אזל מפניה של ארכּני, והיא שמטה את הכריך ושרטה בצווארה. הדם שטף במורד אצבעותיה, בעוד הנערה ממחוז 10 מרפה ממנה ודוחפת אותה קלות. ארכּני נסוגה צעד לאחור, הסתובבה והושיטה יד נוטפת אל הקהל בתחינה לעזרה. אבל האנשים היו המומים או מפוחדים מכדי להגיב. רבים מהם נסוגו בעודה צונחת על ברכיה, מדממת.

התגובה הראשונית של קוריאולנוס היתה לסגת כמו כולם. הוא נאחז בסורגי ביתן הקופים לשם תמיכה, אבל לוסי גריי סיננה, "תעזור לה!" והוא נזכר במצלמות המשדרות בשידור חי לקהל הקפיטול. לא היה לו מושג איך לעזור לארכּני, אבל הוא לא רצה שיראו אותו מתכווץ ונאחז בסורגים. האימה שלו היתה דבר פרטי, היא לא נועדה להיות מוצגת בפומבי.

הוא כפה על רגליו לזוז והיה הראשון שהגיע אל ארכּני. היא תפסה בחולצתו בעוד החיים אוזלים ממנה. "חובש!" הוא צעק והשכיב אותה בזהירות על הקרקע. "יש כאן רופא? בבקשה, שמישהו יעזור לי!" הוא לחץ בידו על הפצע כדי לעצור את שטף הדם, אבל הרחיק אותה כשארכּני השמיעה קול משתנק. שני אוכפי שקט נדחקו בין האנשים לכיוונו, אבל הרבה הרבה יותר מדי לאט.

קוריאולנוס העיף מבט וראה את הנערה ממחוז 10 לוקחת את כריך הגבינה ונוגסת בו נגיסה גדולה לפני שהקליעים פילחו את גופה והטיחו אותה בסורגים. היא גלשה לארץ ודמה התמזג בזה של ארכּני. חתיכות מזון חצי לעוס צנחו מפיה וצפו בשלולית האדומה.

הקהל גאה לאחור בעוד אנשים מבוהלים מנסים להימלט. האור המתעמעם הוסיף עוד רמה של ייאוש. קוריאולנוס ראה ילד נופל ואנשים רומסים את הרגל שלו לפני שאישה משכה אותו מהקרקע. לאחרים היה פחות מזל.

שפתיה של ארכּני ביטאו באלם מילים שלא הצליח לפענח. כשהיא חדלה לנשום בבת אחת, הוא שיער שאין טעם לנסות החייאה. אם ינשוף אוויר בכוח אל תוך פיה, האם הוא לא פשוט יצא מבעד לחתך הפעור בצווארה? פסטוס היה לצידו עכשיו, ושני החברים החליפו מבטים של חוסר אונים.

קוריאולנוס נסוג לאחור והתכווץ למראה החומר האדום המבריק שציפה את כפות ידיו. הוא הסתובב וראה את לוסי גריי מכווצת כנגד סורגי הכלוב, פניה מוסתרות בחצאית הסלסולים וכל גופה רועד, ואז קלט שגם הוא רועד. זה מה שקרה תמיד: צבע הדם, שריקות הקליעים, צרחות ההמון, כל זה העלה בו פלאשבקים מהרגעים הגרועים ביותר של ילדותו. מגפי מורדים הולמים ברחובות, הוא וסבתנו מרותקים למקומם תחת אש, אנשים גוססים מתעוותים סביבם... אמא שלו במיטה המוכתמת בדם... שעטת ההמון בזמן מהומות המזון, הפרצופים המרוסקים, האנשים הנאנקים...

הוא נקט צעדים מיידיים כדי להסתיר את האימה שלו. קפץ את ידיו לאגרופים לצידי הגוף. ניסה לנשום נשימות עמוקות ואיטיות. לוסי גריי התחילה להקיא, והוא הסתובב כדי שלא יעשה כמוה.

חובשים הגיעו, העמיסו את ארכּני על אלונקה. אחרים בדקו את האנשים שנפצעו מקליעים תועים או נרמסו תחת רגלי ההמון. אישה נדחקה לתוך פרצופו, שאלה אם נפצע, אם הדם הזה שלו. מרגע שהבהיר שלא, הם נתנו לו מגבת כדי שינגב את עצמו ועברו הלאה.

בעודו מקרצף מעליו את הדם, הוא הבחין בסג'אנוס כורע בקרבת המיועדת המתה. הוא הושיט יד דרך הסורגים, ונראה שהוא מפזר על גופתה חופן של חומר לבן כלשהו וממלמל כמה מילים. קוריאולנוס הספיק לראות אותו רק לרגע, לפני שאוכף שקט הגיע וגרר את סג'אנוס לאחור. החיילים נהרו למקום עכשיו. הם פינו את אחרוני המבקרים והעמידו את המיועדים, עם ידיים על הראש, בשורה מול הקיר האחורי של הכלוב. קוריאולנוס, שנרגע קצת, ניסה למשוך את תשומת ליבה של לוסי גריי, אבל עיניה היו נעוצות בקרקע.

אוכפת שקט אחזה בכתפיו ודחפה אותו דחיפה, מלאת כבוד אבל תקיפה, לעבר היציאה. הוא מצא את עצמו הולך בעקבות פסטוס בשביל הראשי. הם עצרו ליד ברזייה וניקו מעליהם עוד קצת את הדם. איש מהם לא ידע מה לומר. ארכּני לא היתה מהאנשים האהובים עליו, אבל תמיד היתה חלק מחייו. הם שיחקו יחד כתינוקות, השתתפו במסיבות יום הולדת, עמדו בתור לפריטים בקיצוב, השתתפו באותם השיעורים. בהלוויה של אמא שלו היא היתה לבושה בתחרה שחורה מכף רגל ועד ראש, ורק בשנה שעברה הוא הריע לאחיה בטקס סיום הלימודים. כחלק מהגוורדיה הישנה והעשירה של הקפיטול, היא היתה בת משפחה. ולא חייבים לחבב בני משפחה. הקשר איתם מובן מאליו.

"לא הצלחתי להציל אותה," הוא אמר. "לא הצלחתי לעצור את הדם."

"אני לא חושב שמישהו היה יכול. לפחות ניסית. זה מה שחשוב," ניחם אותו פסטוס.

קלמנסיה נתקלה בהם, כל גופה רועד ממצוקה, והם עשו את דרכם יחד אל מחוץ לגן החיות.

"בואו נלך אלי," אמר פסטוס, אבל כשהגיעו לדירה שלו הוא פרץ פתאום בבכי. הם ליוו אותו למעלית ונפרדו ממנו שם.

רק בזמן שקוריאולנוס ליווה את קלמנסיה הביתה, הם נזכרו במשימה שד"ר גול הטילה עליהם. ההצעה שעליהם לנסח בנוגע לשליחת מזון למיועדים בזירה והאפשרות להמר עליהם. "אני בטוחה שהיא לא מצפה שבכל זאת נגיש את זה," אמרה קלמנסיה. "אני לא מסוגלת לעשות את זה הלילה. אין שום סיכוי שאני אצליח לחשוב על זה. אתה יודע, בלי ארכּני."

קוריאולנוס הסכים איתה, אבל בדרך הביתה חשב על ד"ר גול. היא בדיוק הטיפוס שיעניש אותם על כך שלא עמדו ביעד ולא משנה מה הנסיבות. אולי כדאי שיכתוב משהו, רק ליתר ביטחון.

הוא עלה ברגל את שתים־עשרה הקומות לדירה ומצא את סבתנו נסערת, ממטירה אש וגופרית על המחוזות ומאווררת את השמלה השחורה היפה ביותר שלה לקראת הלווייתה של ארכּני. היא הסתערה עליו והחלה לגעת בחזהו ובזרועותיו כדי לוודא שלא נפצע. טיגריס פשוט בכתה. "אני לא מאמינה שארכּני מתה. רק אחר הצהריים ראיתי אותה בשוק קונה את הענבים ההם."

הוא ניחם אותן ועשה כמיטב יכולתו להרגיע אותן לגבי ביטחונו האישי. "זה לא יקרה שוב. זה היה כמו תאונה חריגה. ואין ספק שמעכשיו רק יגבירו את האבטחה."

לאחר שהעניינים נרגעו, קוריאולנוס הלך לחדרו, פשט את התלבושת המוכתמת בדם והלך לחדר האמבטיה שלו. במים הכמעט־רותחים של המקלחת הוא קירצף מעל גופו את שרידי הדם של ארכּני. במשך כדקה חזהו כאב מיפחות בכי, אבל אז הגל הזה חלף, והוא לא היה משוכנע אם מקורו היה בצער על מותה או באומללות הנובעת מתוך קשייו שלו. ככל הנראה שניהם. הוא לבש חלוק משי בלוי שהיה של אבא שלו והחליט שינסה לכתוב את ההצעה. ממילא לא היה סיכוי שיצליח להירדם, לא כשהקול המבעבע שעלה מגרונה של ארכּני עדיין טרי בראשו. שום כמות של פודרה בריח ורדים לא תוכל להרגיע את זה. אם ישקע בעבודה זה יעזור לו להירגע, וממילא הוא העדיף לעבוד לבדו ללא צורך לפסול בדיפלומטיות את רעיונות האחרים. עכשיו כשעבד ללא הפרעות, הוא גיבש הצעה פשוטה אך משכנעת.

כשחשב על הדיון שד"ר גול הנחתה בכיתה, ועל הניצוץ שנדלק בקהל כשהאכילו את המיועדים הגוועים מרעב בגן החיות, הוא בחר להתמקד במזון. זו הפעם הראשונה שנותני חסות יוכלו לרכוש פריטי מזון — חתיכת לחם, גוש גבינה — שיימסרו למיועד מסוים בזירה באמצעות רחפן. יש להקים ועדה שתעבור על טיבו של כל פריט וערכו. רק אזרחים שומרי חוק של הקפיטול, שאין להם קשר ישיר למשחקים, יורשו להיות נותני חסות. קריטריון זה פסל את קברניטי המשחק, את המדריכים, את אוכפי השקט שהוקצו לשמור על המיועדים וגם בני משפחה מדרגה ראשונה של כל אלה. באשר לרעיון ההימורים שלו, הוא הציע ועדה שנייה שתייצר ערוץ, אשר באמצעותו יוכלו אזרחי הקפיטול להמר באופן רשמי על המנצח. בנוסף הוועדה תקבע את סיכויי ההצלחה ותפקח על התשלומים לזוכים. ההכנסות משתי התוכניות יתועלו למימון המשחקים, כך שבסופו של דבר, הממשל לא יצטרך לממן אותם כלל.

קוריאולנוס עבד ללא הפסקה עד שהשחר עלה ביום שישי. כאשר קרני השמש הראשונות הסתננו דרך החלון, הוא לבש תלבושת נקייה, תחב את ההצעה תחת זרועו ויצא מהדירה בשקט רב ככל האפשר.

ד"ר גול חבשה כמה כובעים, בעבודתה במחקר, בצבא ובאקדמיה, כך שהיה עליו לנסות לנחש באיזה משרד ימצא אותה. מכיוון שהיה מדובר בעסקי משחקי הרעב, הוא הלך ברגל לבניין המאיים המכונה "המצודה", מקום משכנו של משרד המלחמה. לאוכפי השקט שעמדו בפתח לא היתה כל כוונה להניח לו להיכנס לאזור המאובטח, אבל הם הבטיחו לו שההצעה שלו תונח על שולחנה. זה המרב שהיה יכול לעשות.

בדרכו בחזרה אל הקורסו הוא עבר על פני מסך ציבורי, שבשעות השחר הקרין את חותם פאנם בלבד, אבל עכשיו התעורר לחיים בצילומים מאירועי אמש. שוב ושוב שודרו התמונות של המיועדת משספת את צווארה של ארכּני, קוריאולנוס מגיע לעזור לה, הרוצחת מרוססת בקליעים. הוא הרגיש ניתוק משונה מההתרחשויות, כאילו כל משאביו הרגשיים התרוקנו בהתפרקות הקצרה שלו במקלחת. מכיוון שתגובתו הראשונית למותה של ארכּני היתה עלובה למדי, הוקל לו מאוד לגלות שהמצלמות תיעדו רק את הניסיון שלו להציל אותה, את אותם רגעים שבהם הצטייר כאמיץ ואחראי. רק אם מישהו ממש יחפש, הוא יוכל להבחין ברעד שלו.

הוא נמלא סיפוק בעיקר מקטע קצר שבו ראו את ליוויה קארדיו נמלטת בריצה מבוהלת דרך ההמונים לקול הירי. בשיעור רטוריקה היא ייחסה פעם את חוסר יכולתו לפענח את המשמעות העמוקה הטמונה בשיר לכך שהוא מרוכז מדי בעצמו. כמה אירוני שליוויה מכל האנשים תאשים אדם אחר בדבר כזה! אבל תמונה שווה אלף מילים. קוריאולנוס מציל את היום, ליוויה מצילה את התחת של עצמה.

עד שהגיע הביתה, טיגריס וסבתנו כבר התאוששו חלקית מהלם מותה של ארכּני והכריזו שהוא גיבור לאומי, הכרזה שעליה הגיב בביטול, אבל התענג עליה בסתר ליבו. הוא היה אמור להיות מותש, אבל הרגיש שגופו מלא אנרגיה מתוחה, וההכרזה שהשיעורים באקדמיה יתנהלו כסדרם החדירה בו מרץ. יש גבול עד כמה יכול אדם להיות גיבור בבית; הוא נזקק לקהל גדול יותר.

לאחר ארוחת בוקר של תפוחי אדמה מטוגנים ויוגורט קר, הוא עשה את דרכו אל האקדמיה בארשת של כובד ראש, כיאה לאירוע. מכיוון שאנשים ידעו שהוא היה ידיד של ארכּני, והוא הוכיח זאת כשניסה להציל אותה, נראה שהכתירו אותו כראש המתאבלים. במסדרונות אנשים הביעו את תנחומיהם מכל עבר, בצירוף שבחים על מעשיו. מישהי אמרה שהוא אהב את ארכּני כמו אחות, ולמרות שזה היה רחוק מהאמת, הוא לא הכחיש זאת. לא היתה סיבה להביע זלזול במתים.

כדיקן האקדמיה, היה זה הייבוטום שהיה אמור לנהל את אספת תלמידי בית הספר, אבל הוא לא טרח להגיע. במקומו היתה זאת סאטיריה שהרעיפה שבחים על ארכּני: חוצפתה, ישירותה, חוש ההומור שלה. כל הדברים, חשב קוריאולנוס בעודו מוחה את עיניו, שהיו כה מרגיזים בה והביאו בסופו של דבר למותה. המיקרופון עבר לפרופסור סיקל ששיבחה אותו, ובמידה פחותה את פסטוס, על תגובתם לפציעת אחותם לנשק. היפּוֹקְרָטָה לאנְט, יועצת בית הספר, הזמינה כל אדם המתקשה להתמודד עם האבל לבקר אותה במשרדה, בעיקר אם הם חשים דחפים אלימים כלפי עצמם או כלפי אחרים. סאטיריה חזרה והכריזה שהלווייתה הרשמית של ארכּני תיערך למחרת, וכל תלמידי בית הספר ישתתפו בה כדי לכבד את זכרה. ההלוויה תשודר בכל רחבי פאנם, כך שמן הראוי שייראו ויתנהגו באופן ההולם את צעירי הקפיטול. אחר כך איפשרו להם להסתובב ולשוחח, להיזכר בחברתם ולנחם זה את זה על אובדנה. השיעורים יתחדשו לאחר ארוחת הצהריים.

אחרי שאכלו סלט דגים גבשושי על טוסט, המדריכים היו אמורים להיפגש שוב לשיעור עם פרופסור דמיגלוס. איש לא רצה במיוחד להגיע לשיעור. לא עזר גם שהדבר הראשון שפרופסור דמיגלוס עשה היה לחלק דף מדריכים ששמות המיועדים עודכנו בו, ואמר, "זה אמור להקל עליכם לעקוב אחרי ההתקדמות שלכם במשחקים."

משחקי הרעב העשיריים

הקצאת מדריכים

מחוז 1

בן (פאסֶט)ליוויָה קארְדיוּ

בת (וֶלְוֵרין)פַּלְמירָה מוֹנְטי

מחוז 2

בן (מַרְקוּס)סֶג'אנוּס פלינת'

בת (סאבּין)פְלוֹרוּס פְרֵיינְד

מחוז 3

בן (סירְק)אָיוֹ גַ'סְפֶּר

בת (טֶסְלי)אוּרְבַּן קַנְוויל

מחוז 4

בן (מיזֶן)פֶּרְסֵפוֹני פְּרַייס

בת (קוֹרָל)פֶסְטוּס קְריד

מחוז 5

בן (הַיי)דֶניס פְלינְג

בת (סוֹל)איפיגֶנְיָה מוֹס

מחוז 6

בן (אוֹטוֹ)אפולו רינְג

בת (ג'יני)דיאנה רינְג

מחוז 7

בן (טריץ')ויפְּסַנְיָה סיקְל

בת (לָמינָה)פְּליני הַרינְגְטוֹן

מחוז 8

בן (בּוֹבּין)ג'וּנוֹ פיפְּס

בת (ווֹבִי)הילֶריוּס הֵוֶונְזְבּי

מחוז 9

בן (פַּנְלוֹ)גאיוּס בְּרין

בת (שיף)אַנְדְרוֹקְלֶס אַנְדֶרְסוֹן

מחוז 10

בן (טאנֶר)דוֹמישָה וימְזיוויק

בת (בְּרֶנְדי)אָרַכְּני קְרֵיין

מחוז 11

בן (ריפֶּר)קְלֵמֶנְסיה דאבְקוֹט

בת (דיל)פיליקְס רָווינְסְטיל

מחוז 12

בן (גֵ'סאפּ)לַיזיסְטְרָטָה ויקֶרְס

בת (לוּסי גְרֵיי)קוֹריאוֹלָנוּס סְנוֹאוֹ

קוריאולנוס וכמה אנשים אחרים סביבו מחקו אוטומטית את השם של הנערה ממחוז 10. אבל מה עכשיו? היה הגיוני למחוק גם את השם של ארכּני, אבל ההרגשה היתה שונה. העט של קוריאולנוס ריחף מעל שמה, ובסופו של דבר הוא עזב אותו לעת עתה. הוא הרגיש שיהיה אכזרי מדי למחוק אותה מהרשימה בצורה כזאת.

כעבור כעשר דקות הגיע פתק מהמזכירות, שהורה לו ולקלמנסיה לצאת מהשיעור ולהתייצב מיידית במצודה. לא היה ספק שהדבר נעשה בתגובה להצעה של קוריאולנוס, והוא נמלא תערובת של התרגשות ומתח. האם ד"ר גול אהבה את ההצעה? שנאה אותה? מה משמעות הדבר?

מכיוון שהוא לא טרח לספר לה על ההצעה, קלמנסיה היתה רגוזה. "אני לא מאמינה שכתבת הצעה בזמן שארכּני עוד לא נקברה אפילו! אני בכיתי כל הלילה." עיניה הנפוחות איששו את טענתה.

"טוב, זה לא שאני הצלחתי לישון," מחה קוריאולנוס. "אחרי שהיא גססה לי בידיים. העבודה עזרה לי לא לצאת מדעתי."

"אני יודעת, אני יודעת. כל אחד מתמודד עם האבל בצורה שונה. לא התכוונתי למה שאמרתי." היא נאנחה. "אז מה זה הדבר שלכאורה כתבתי איתך?"

קוריאולנוס תיאר לה את ההצעה בקצרה, אבל היא עדיין נראתה רגוזה. "אני מצטער, התכוונתי לספר לך. אלה דברים די בסיסיים, ובחלק מזה כבר דנו כקבוצה. תקשיבי, כבר קיבלתי נקודה שחורה אחת השבוע — אני לא יכול להרשות לעצמי שגם הציונים שלי ייפגעו."

"לפחות כתבת גם את השם שלי? אני לא רוצה שייראה כאילו אני חלשה מכדי לתרום את חלקי," היא אמרה.

"לא כתבתי אף שם. זה פרויקט כיתתי." קוריאולנוס הרים את ידיו בתסכול. "באמת, קלמי, חשבתי שאני עושה לך טובה!"

"בסדר, בסדר," היא אמרה, מפויסת. "אני מניחה שאני חייבת לך על זה. אבל הלוואי שהיתה לי הזדמנות לפחות לקרוא את זה. רק תחפה עלי אם היא תתחיל לחקור אותנו על מה שכתבת."

"את יודעת שאני אחפה עלייך אם צריך. ממילא היא בטח שנאה את זה," הוא אמר. "זאת אומרת, אני חושב שזה יצא בסדר, אבל היא חיה בעולם עם חוקים משלו."

"זה נכון," אישרה קלמנסיה. "אתה חושב שמשחקי הרעב ייערכו בכלל עכשיו?"

הוא לא חשב על זה. "אני לא יודע. עם ארכּני, וההלוויה... אני מניח שהם לכל הפחות יידחו. ואני יודע שאת בכל מקרה לא אוהבת אותם."

"אתה כן אוהב? מישהו אוהב אותם בכלל?" שאלה קלמנסיה.

"אולי פשוט ישלחו את המיועדים הביתה." לרעיון הזה היו גם צדדים קוסמים כשחשב על לוסי גריי. הוא תהה אילו השלכות יש למותה של ארכּני עליה. האם כל המיועדים נענשו? האם יאפשרו לו לפגוש אותה?

"כן, או שיעשו מהם אווקסים או משהו," אמרה קלמנסיה. "זה יהיה נורא, אבל פחות גרוע מהזירה. זאת אומרת, הייתי מעדיפה להיות בלי לשון ובחיים מאשר מתה, אתה לא?"

"כן, אבל אני לא בטוח שזה מה שהמיועדת שלי היתה מעדיפה," אמר קוריאולנוס. "אפשר לשיר בלי לשון?"

"אני לא יודעת. להמהם אולי." הם הגיעו לשערי המצודה. "המקום הזה תמיד הפחיד אותי כשהייתי קטנה."

"הוא עדיין מפחיד אותי," אמר קוריאולנוס, והיא צחקה.

בעמדת אוכפי השקט סרקו את רשתיות העיניים שלהם והשוו אותן לרשומות הקפיטול. הילקוטים שלהם נלקחו, ושומרת ליוותה אותם לאורך מסדרון ארוך ואפור אל מעלית אשר ירדה לפחות עשרים וחמש קומות. קוריאולנוס מעולם לא ירד עמוק כל כך מתחת לאדמה, ולהפתעתו גילה שזה מוצא חן בעיניו. עד כמה שאהב את דירת הפנטהאוז של משפחת סנואו, הוא הרגיש כל כך פגיע כשהפצצות נפלו בזמן המלחמה. כאן נדמה שדבר לא יוכל לפגוע בו.

דלתות המעלית נפתחו והם יצאו אל מעבדה פתוחה ענקית. שורות־שורות של שולחנות מחקר, של מכונות לא מוכרות ושל כלובי זכוכית התמשכו אל המרחק. קוריאולנוס פנה אל השומרת, אבל היא סגרה את הדלתות ועזבה אותם ללא הנחיות נוספות. "אחרייך?" הוא שאל את קלמנסיה.

הם התחילו לעשות את דרכם בזהירות לעומק המעבדה. "יש לי הרגשה איומה שאני הולכת לשבור משהו," היא לחשה.

הם צעדו לאורך קיר של כלובי זכוכית שגובהו חמישה מטרים. ביבר שלם של יצורים — קצתם מוכרים, אחרים עברו שינויים כה מרחיקי לכת, שלא היה ניתן להצמיד להם בקלות תווית מזהה — שוטטו והתנשפו והתחבטו באומללות ניכרת. ניבים, טפרים וסנפירים, כולם גדולים מהרגיל, טפחו על הזגוגית כשעברו.

גבר צעיר בחלוק מעבדה עצר אותם והוביל אותם אל אזור של כלובי זוחלים. שם הם מצאו את ד"ר גול מציצה אל תוך טרריום גדול מלא במאות נחשים. לעורם היה צבע מלאכותי למראה, כמעט זרחני, בגוני ניאון של ורוד, צהוב וכחול. אורכם של הנחשים לא היה גדול משל סרגל ועוביים קצת יותר מעיפרון, והם התפתלו כמו שטיח פסיכדלי שכיסה את תחתית הכלוב.

"אה, הנה אתם," אמרה ד"ר גול בחיוך. "בואו תגידו שלום לתינוקות החדשים שלי."

"שלום לכם," אמר קוריאולנוס וקירב את פניו אל הזגוגית כדי לראות טוב יותר את הבלגן הרוחש. הם הזכירו לו משהו, אבל הוא לא הצליח לאתר את מה בדיוק.

"יש סיבה לצבע?" שאלה קלמנסיה.

"יש סיבה לכל דבר או לשום דבר שהוא, תלוי בנקודת המבט שלך," אמרה ד"ר גול. "וזה מביא אותי להצעה שלכם. היא מצאה חן בעיני. מי כתב אותה? רק שניכם? או שחברתכם הישירה תרמה לה גם היא לפני שהגרון שלה שוסף?"

קלמנסיה קפצה שפתיים, נסערת, אבל קוריאולנוס ראה את פניה מתקשחות. היא לא היתה מוכנה שיפחידו אותה. "כל הכיתה דנה בזה כקבוצה."

"וארכּני תיכננה לעזור בכתיבה אתמול בלילה, אבל אז... כמו שאמרת," הוסיף קוריאולנוס.

"אבל אתם שניכם המשכתם בכל זאת, אני מבינה?" שאלה ד"ר גול.

"נכון מאוד," אמרה קלמנסיה. "כתבנו את ההצעה בספרייה ואני הדפסתי אותה בדירה שלי אתמול בלילה. ואז נתתי אותה לקוריאולנוס למסור אותה בבוקר. לפי ההנחיות."

ד"ר גול פנתה אל קוריאולנוס. "זה מה שהיה?"

קוריאולנוס הרגיש כאילו מאשימים אותו במשהו. "באמת מסרתי אותה הבוקר, כן. טוב, מסרתי לאוכפי השקט בכניסה; הם לא הרשו לי להיכנס," הוא אמר בהתחמקות. היה משהו מוזר בשאלות האלה. "מה הבעיה?"

"בסך הכול רציתי לוודא שלשניכם היתה יד בדבר," אמרה ד"ר גול.

"אני יכול להראות לך את החלקים שהקבוצה דנה בהם ואיך פיתחנו אותם בהצעה," הוא הציע.

"כן. בבקשה. הבאתם עותק?" היא שאלה.

קלמנסיה הסתכלה על קוריאולנוס בציפייה. "לא, לא הבאתי," הוא אמר. הוא התעצבן מכך שקלמנסיה מטילה הכול עליו, לאחר שהיתה נסערת אפילו מכדי לעזור בכתיבה. בעיקר מכיוון שהיא היתה אחת המתחרות החזקות ביותר מולו על מלגות האקדמיה. "את הבאת?"

"לקחו לנו את הילקוטים." קלמנסיה הסתובבה אל ד"ר גול. "אולי נוכל להשתמש בעותק שנתנו לך?"

"כן, בהחלט. אבל העוזר שלי השתמש בדפים כדי לרפד את הכלוב הזה בזמן שיצאתי לארוחת צהריים," היא אמרה וצחקה.

קוריאולנוס לטש מבט במסת הנחשים המתפתלים, בעלי הלשונות המבזיקות. ואכן, הוא זיהה משפטים מתוך ההצעה שלו בין פיתולי גופם.

"אולי תוציאו את הדפים?" הציעה ד"ר גול.

קוריאולנוס הרגיש שזה מבחן. מבחן משונה בסגנון ד"ר גול, ובכל זאת, מבחן. ומתוכנן איכשהו, אבל לא היה לו שמץ של מושג לאיזו מטרה. הוא העיף מבט בקלמנסיה וניסה להיזכר אם היא מפחדת מנחשים, אבל בקושי ידע לענות על זה לגבי עצמו. לא היו נחשים במעבדה בבית הספר.

קלמנסיה העיפה בד"ר גול חיוך קפוץ. "כמובן. פשוט להושיט יד דרך הדלת מלמעלה?"

ד"ר גול הסירה את כל החלק העליון. "לא, לא, בואו ניתן לכם מרחב פעולה. מר סנואו? למה שלא תתחיל?"

קוריאולנוס הושיט יד באיטיות, חש בחמימות האוויר המחומם.

"יפה. לאט־לאט. אל תפריע להם," הורתה ד"ר גול.

אצבעותיו אחזו בדף מתוך ההצעה שלו והוא החליק אותו באיטיות מתחת לנחשים. הם גלשו בערימה אבל לא נראה שאכפת להם במיוחד. "אני לא חושב שהם הבחינו בי בכלל," הוא אמר לקלמנסיה, שנראתה ירקרקה מעט.

"טוב, אז עכשיו תורי." היא הושיטה יד לטרריום.

"הם לא רואים טוב במיוחד ושומעים אפילו פחות," אמרה ד"ר גול. "אבל הם יודעים שאתם שם. נחשים מריחים באמצעות הלשון, והטציות האלה יותר מאחרים."

קלמנסיה תפסה דף בציפורן והרימה אותו. הנחשים זעו.

"אם את מוכרת להם, אם יש לריח שלך הקשר נעים עבורם — אם הוא מקושר מבחינתם לטרריום חמים, לדוגמה — הם יתעלמו ממך. ריח חדש, משהו זר, זה ייתפס כאיום," אמרה ד"ר גול. "ואז תישארי לבד במערכה, ילדונת."

קוריאולנוס התחיל לחבר אחת ועוד אחת כשראה את מבט הבהלה על פניה של קלמנסיה. היא משכה את ידה מהטרריום, אבל לא לפני שחצי תריסר נחשים בצבעי ניאון נעצו שיני ארס בבשרה.

8

קלמנסיה השמיעה צרחה מקפיאת דם וניערה את ידה בפראות בניסיון להיפטר מהנחשים. פצעי ההכשה הקטנים, שהותירו שיני הארס, נטפו צבעי ניאון כמו של עורם. מוגלה צבועה ורוד, צהוב וכחול זוהרים נטפה במורד אצבעותיה.

סייעים בחלוקים לבנים הגיעו למקום בחיפזון. שניים ריתקו את קלמנסיה לרצפה, ושלישי נעץ בזרועה מזרק מפחיד־למראה מלא בנוזל שחור. שפתיה הסגילו ואז החווירו לחלוטין והיא איבדה את ההכרה. הסייעים שמטו אותה על אלונקה ונשאו אותה משם.

קוריאולנוס התחיל ללכת בעקבותיהם, אבל ד"ר גול עצרה אותו בקולה. "לא אתה, מר סנואו. אתה תישאר כאן."

"אבל אני — היא —" הוא גימגם. "היא הולכת למות?"

"קשה לומר בוודאות," אמרה ד"ר גול. היא טבלה את ידה בטרריום, ואצבעותיה הגרומות השתרכו בקלילות מעל חיות המחמד שלה. "הריח שלה בבירור לא היה על הדפים. אז אתה כתבת את ההצעה לבדך?"

"כן." לא היה טעם לשקר. סביר להניח שקלמנסיה עומדת למות מכיוון ששיקרה. בבירור היה מדובר כאן במטורפת שצריך להתנהל מולה בזהירות רבה.

"יפה. סוף־סוף האמת. אין לי צורך בשקרנים. מה הם שקרים אם לא ניסיונות להסתיר חולשה מסוג כזה או אחר? אם אני אזהה שוב את הצד הזה באישיותך, אתה תסולק מהתוכנית. ואם הדיקן הייבוטום יעניש אותך על כך, אני לא אעמוד בדרכו. זה ברור?" היא כרכה נחש ורוד סביב מפרק ידה כמו צמיד והביטה בו בהתפעלות.

"ברור מאוד," אמר קוריאולנוס.

"היא מוצלחת, ההצעה שלך," היא אמרה. "מתוכננת היטב ופשוטה לביצוע. אני אמליץ לצוות שלי לעבור עליה וליישם גרסה של השלב הראשון."

"בסדר," אמר קוריאולנוס. הוא חשש להגיב מעבר למילים המתונות ביותר, בעודו מוקף ביצורים קטלניים אשר עומדים לפקודתה.

ד"ר גול צחקה. "נו, לך הביתה. או לך לבקר את הידידה שלך אם היא עדיין איתנו. הגיע הזמן להפסקת קרקרים וחלב."

קוריאולנוס מיהר להסתלק, ומרוב חיפזון התנגש באקווריום מלא לטאות ושילח את שוכניו להתרוצץ כאחוזי טירוף. הוא פנה פנייה לא נכונה, ואז אחת נוספת, ומצא את עצמו בחלק מחריד במיוחד של המעבדה, ובו כלובי זכוכית ובהם בני אדם שאיברי חיות הושתלו בגופם. צווארונים של נוצות זעירות סביב צווארם; טפרים, או אפילו איברי ציד, במקום אצבעות; ומשהו — זימים אולי? — נטוע בחזה שלהם. הופעתו הפתיעה אותם, וכשכמה מהם פערו פיות כדי להתחנן בפניו, הוא גילה שהם אווקסים. קריאותיהם חזרו והידהדו בכלובים, והוא הבחין בציפורים שחורות קטנות עומדות גבוה מעליהם. השם "עורבני־מלשן" צץ מעצמו במחשבתו: פרק קצר בשיעור גנטיקה באקדמיה. הניסוי הכושל, הציפור שידעה לחזור על דיבור אנושי, ששימשה כלי ריגול עד שהמורדים הבינו את יכולותיה ושילחו אותה בחזרה עם מידע שקרי. עכשיו היצורים חסרי התועלת יצרו תיבת תהודה מלאה ביללות מעוררות הרחמים של האווקסים.

בסופו של דבר, אישה בחלוק מעבדה ובמשקפי ביפוקל ורודים וגדולים עצרה אותו, נזפה בו על כך שהוא מפריע לציפורים וליוותה אותו בחזרה למעלית. בזמן שחיכה למעלית, עינה הפקוחה של מצלמת האבטחה שמעליו ננעצה בו. והוא ניסה, באופן כפייתי, ליישר את הדף היחיד מההצעה שלו שקודם לכן מעך בידו. אוכפי שקט קידמו את פניו למעלה, החזירו לו את הילקוטים שלו ושל קלמנסיה והצעידו אותו אל מחוץ למצודה.

קוריאולנוס הצליח להגיע לקצה הרחוב ומעבר לפינה לפני שרגליו קרסו תחתיו והוא התיישב בכבדות על שפת המדרכה. השמש הכאיבה בעיניו, והוא לא הצליח להשיב לעצמו את הנשימה. הוא היה מותש אחרי שלא ישן כלל בלילה הקודם, אבל גם דרוך כולו מאדרנלין. מה קרה כאן? האם קלמנסיה מתה? הוא אפילו לא התחיל להתמודד עם סופה האלים של ארכּני, ועכשיו זה. זה היה כמו במשחקי הרעב. רק שהם לא היו ילדים מהמחוזות. הקפיטול היה אמור להגן עליהם. הוא חשב על סג'אנוס אומר לד"ר גול שתפקידו של הממשל להגן על כולם, אפילו על האנשים במחוזות, אבל עדיין לא היה בטוח כיצד ליישב את זה עם העובדה שעד לאחרונה הם היו אויבים. אבל ודאי שבן למשפחת סנואו יימצא בעדיפות עליונה. הוא היה יכול להיות זה שמת עכשיו אילו קלמנסיה היתה כותבת את ההצעה במקומו. הוא טמן את ראשו בין ידיו, מבולבל, כעוס ובעיקר מפוחד. פוחד מד"ר גול. פוחד מהקפיטול. פוחד מהכול. אם האנשים שאמורים להגן עליך משחקים ככה בחיים שלך... איך תצליח לשרוד? לא בכך שתבטח בהם, זה בטוח. ואם בהם אינך יכול לבטוח, במי כן? שום דבר לא היה ודאי עוד.

קוריאולנוס התכווץ לזיכרון שיני הארס הננעצות בבשר. קלמי המסכנה, האם באמת יכול להיות שהיא מתה? ובצורה מחרידה כזאת. ואם היא אכן מתה, האם זה קרה באשמתו? מכיוון שלא חשף את השקר שלה? זאת נראתה לו עבירה זניחה כל כך, אבל האם ד"ר גול תאשים אותו בכך שחיפה עליה? אם היא תמות הוא עלול להסתבך.

הוא שיער שכאשר יש מקרי חירום במצודה, לוקחים את המטופל אל בית החולים הסמוך, של הקפיטול, ולכן מצא את עצמו רץ בכיוונו. הוא נכנס אל אולם הכניסה הקריר ועקב אחר השלטים עד חדר המיון. ברגע שהדלתות האוטומטיות נפתחו, הוא שמע את קלמנסיה צורחת, בדיוק כפי שצרחה כשהנחשים הכישו אותה. לפחות היא עדיין היתה בחיים. הוא קישקש משהו לאחות בדלפק, והיא מצאה בדבריו די היגיון כדי להורות לו לשבת ולחכות. גל של סחרחורת תקף אותו. הוא כנראה נראה נורא, כי היא הביאה לו שתי חפיסות של קרקרים מזינים וכוס של משקה תוסס ומתוק בטעם לימון, שניסה ללגום בלגימות קטנות ולבסוף גמע, וייחל לכוס נוספת. הסוכר שיפר מעט את הרגשתו, אם כי לא מספיק כדי לטעום את הקרקרים, שרק הכניס לכיסו. עד שהרופא הגיע מקצה החדר, קוריאולנוס כבר כמעט התעשת. הרופא הרגיע אותו. כבר יצא להם לטפל בתוצאות של תאונות מעבדה. מכיוון שסם הנגד ניתן לה במהירות, רוב הסיכויים שקלמנסיה תשרוד, אם כי ייתכן שנגרם לה נזק נוירולוגי. היא תישאר באשפוז עד שהם יהיו משוכנעים שמצבה התייצב. אם יחזור בעוד כמה ימים, ייתכן שמצבה כבר יאפשר לה לראות מבקרים.

קוריאולנוס הודה לרופא, מסר לו את הילקוט של קלמנסיה והסכים איתו כשאמר שהדבר הטוב ביותר לעשות יהיה לחזור הביתה. בעודו חוזר על עקביו אל הכניסה, הוא הבחין בהוריה של קלמנסיה ממהרים בכיוונו, והצליח להסתתר בפתח דלת. הוא לא ידע מה נמסר לבני הזוג דאבְקוֹט, אבל לא היה לו שום עניין לדבר איתם, בטח לא לפני שיגבש סיפור משכנע.

מכיוון שלא היה לו סיפור סביר, רצוי כזה שיפטור אותו מכל אחריות למצבה, הוא לא היה יכול לחזור לבית הספר או אפילו הביתה.

טיגריס לא תהיה בבית לפחות עד ארוחת הערב, וסבתנו תיחרד למראה מצבו. מוזר, אבל הוא גילה שהאדם היחיד שאיתו הוא רוצה לשוחח היא לוסי גריי, שגם היתה חכמה וגם לא סביר שתגלה לאיש את מה שיאמר לה.

רגליו נשאו אותו אל גן החיות עוד לפני ששקל באמת את הקשיים שהוא עלול להיתקל בהם שם. צמד אוכפי שקט חמושים במידה מרשימה עמדו על המשמר בכניסה הראשית, וכמה נוספים הסתובבו מאחוריהם. תחילה הם הורו לו ללכת; ההנחיות היו למנוע כניסת מבקרים לגן החיות. אבל קוריאולנוס השתמש בקלף המדריך שלו, ובשלב זה כמה מהם זיהו אותו כנער שניסה להציל את ארכּני. התהילה שלו הספיקה כדי לשכנע אותם להתקשר ולבקש להוציא אותו מן הכלל. אוכפי השקט דיברו עם ד"ר גול ישירות, וקוריאולנוס שמע את קרקור הצחוק המוכר בוקע מהטלפון למרות שעמד במרחק של כמה מטרים מהם. הוא הורשה להיכנס בליווי אוכף שקט, אבל רק לזמן קצר.

אשפה שהתפזרה עם מנוסת הקהל עדיין היתה זרועה לאורך השביל שהוביל אל ביתן הקופים. עשרות חולדות התרוצצו לכל עבר וכירסמו שאריות, מחתיכות מזון מרקיב ועד נעליים שאבדו במהומה. אף שהשמש עמדה ברום השמיים, כמה דביבונים הסתובבו גם הם בחיפוש אחר מזון, אוספים חתיכות בידיהם הקטנות והזריזות. אחד לעס חולדה מתה, מזהיר את האחרות שלא להתקרב.

"זה לא גן החיות שאני זוכר," אמר אוכף השקט. "כל מה שיש פה זה ילדים בכלובים ושרצים שמתרוצצים חופשי."

במקומות שונים לאורך השביל ראה קוריאולנוס מכלים קטנים של אבקה לבנה תחובים תחת סלעים או בצמוד לקירות. הוא זכר את הרעל ששימש בקפיטול במהלך המצור — תקופה של מעט מזון והרבה חולדות. בני אדם, בעיקר מתים, נפלו להן קורבן מדי יום. בתקופה הגרועה ביותר גם בני אדם אכלו בני אדם, כמובן. לא היתה הצדקה להרגיש עליונות על החולדות.

"זה רעל עכברים?" הוא שאל את אוכף השקט.

"כן, משהו חדש שמנסים היום. אבל החולדות חכמות מדי, הן לא נוגעות בזה." הוא משך בכתפיו. "אבל זה מה יש."

בתוך הכלוב נצמדו המיועדים, שהיו אזוקים שוב, אל הקיר האחורי או התמקמו מאחורי הסלעים המלאכותיים, כאילו הם מנסים להסוות את עצמם כמה שאפשר.

"אל תתקרב יותר מדי," אמר אוכף השקט. "לא סביר שהנערה שלך מהווה סכנה, אבל מי יודע? מישהו אחר עלול לתקוף אותך. תישאר מספיק רחוק, במקום שהם לא יוכלו לגעת בך."

קוריאולנוס הינהן ופנה אל הסלע הרגיל שלו, אבל נשאר עומד מאחוריו. הוא לא הרגיש שהמיועדים מהווים איום עבורו — הם היו הצרות הכי קטנות שלו — אבל הוא לא רצה לתת לדיקן הייבוטום שום תירוץ נוסף להעניש אותו.

ברגע הראשון הוא לא הצליח לאתר את לוסי גריי. אבל אז הוא יצר קשר עין עם ג'סאפ, שישב שעון על הקיר האחורי ואל צווארו צמוד משהו שנראה כמו הממחטה של משפחת סנואו. ג'סאפ ניער משהו לצידו, ולוסי גריי התיישבה בבת אחת.

לרגע היא נראתה מבולבלת. כשהיא הבחינה בקוריאולנוס, היא שיפשפה את שאריות השינה מעיניה וסירקה את שערה הפזור באצבעותיה. היא איבדה שיווי משקל כשקמה, והושיטה את ידה כדי להיאחז בזרועו של ג'סאפ. עדיין בחוסר יציבות, היא התחילה לחצות את הכלוב בכיוונו כשהשרשראות נגררות אחריה. האם המצב שלה נבע מהחום? מטראומת ההרג? מהרעב? מכיוון שהקפיטול לא האכיל את המיועדים, היא לא אכלה דבר מאז הרצח של ארכּני, וגם הקיאה את המזון יקר הערך שקיבלה מהקהל, וסביר להניח שגם את פודינג הלחם שלו ואת התפוח מהבוקר. אם כך, כבר כמעט חמישה ימים שהיא לא אכלה דבר מלבד כריך קציץ בשר ושזיף. הוא יצטרך למצוא דרך להשיג לה עוד אוכל, ולו מרק כרוב.

כשהיא חצתה את החפיר היבש, הוא הרים את ידו באזהרה. "אני מצטער, אסור לנו להתקרב."

לוסי גריי עצרה כמה צעדים מהסורגים. "מפתיע שהצלחת להיכנס בכלל." הגרון שלה, העור שלה, השיער שלה — הכול נראה יבש בשמש אחר הצהריים הלוהטת. על זרועה התנוססה חבורה גדולה שלא היתה שם בערב הקודם. מי הכה אותה? מיועד אחר או שומר?

"לא התכוונתי להעיר אותך," הוא אמר.

היא משכה בכתפיה. "זה בסדר. ג'סאפ ואני ישנים בתורות. לחולדות בקפיטול יש תיאבון לבני אדם."

"החולדות מנסות לאכול אתכם?" שאל קוריאולנוס ונמלא בחילה למחשבה.

"כן, טוב, משהו נשך את הצוואר של ג'סאפ בלילה הראשון שהיינו כאן. היה חשוך מדי לראות מה זה, אבל הוא אמר שראה פרווה. ואתמול בלילה משהו זחל לי על הרגל." היא הצביעה על מכל של אבקה לבנה ליד הסורגים. "החומר הזה לא מזיז להם את קצה הזנב."

במחשבתו של קוריאולנוס עלתה תמונה נוראה שלה שוכבת מתה תחת נחיל של חולדות. המחשבה מחתה את שרידי האומץ האחרונים שלו והייאוש סוף־סוף סגר עליו. בגללה. בגלל עצמו. בגלל שניהם. "אוי, לוסי גריי, אני כל כך מצטער. אני כל כך מצטער על הכול."

"זאת לא אשמתך," היא אמרה.

"את בטח שונאת אותי. ובצדק. את צריכה לשנוא אותי," הוא אמר.

"אני לא שונאת אותך. משחקי הרעב לא היו רעיון שלך," היא ענתה.

"אבל אני לוקח בהם חלק. אני עוזר להם להתקיים!" ראשו נשמט מבושה. "אני צריך לעשות את מה שסג'אנוס עשה ולפחות לנסות להתפטר."

"לא, לא! בבקשה אל תעשה דבר כזה. אל תנטוש אותי לעבור את זה לבדי!" היא התקרבה אליו צעד וכמעט התעלפה. ידיה אחזו בסורגים והיא גלשה אל הקרקע.

קוריאולנוס התעלם מהאזהרה של השומר ועבר בדחף רגעי מעל הסלע, משתופף מול הסורגים. "את בסדר?" היא הינהנה, אבל לא נראתה בסדר בכלל. הוא רצה לספר לה על האירוע המבהיל עם הנחשים ועל קלמנסיה שכמעט מתה. הוא קיווה לשאול בעצתה, אבל הכול החוויר לעומת המצב שלה. הוא נזכר בחטיפים שהאחות נתנה לו וגישש בכיסו אחר החפיסות המעוכות. "הבאתי לך את אלה. הם לא גדולים, אבל מאוד מזינים."

זה נשמע מטופש. מה אכפת לה מהערך התזונתי שלהם? הוא קלט שהוא רק חוזר כמו תוכי על מה שהמורים שלו אמרו בזמן המלחמה, כשאחד התמריצים להמשיך ולהגיע לבית הספר היה החטיפים שהממשל חילק חינם. הקרקרים המחוספסים, חסרי הטעם, ששטפת בקצת מים, היו הדבר היחיד שכמה מהילדים אכלו באותו יום. הוא זכר את ידיהם הקטנות, דמויות ידי חיה, שקרעו את העטיפות, ואת קול הכרסום הנואש שלאחר מכן.

לוסי גריי קרעה מייד את העטיפה של חפיסה אחת ודחסה את אחד משני הקרקרים אל פיה, לועסת ובולעת את החטיף היבש במאמץ מסוים. היא הצמידה יד לבטנה, נאנחה ואכלה את השני לאט יותר. נדמה שהמזון עוזר לה להתמקד וקולה נשמע רגוע יותר.

"תודה," היא אמרה. "יותר טוב עכשיו."

"תאכלי את האחרים," הוא דחק בה וסימן בראשו אל החפיסה השנייה.

היא ניענעה בראשה. "לא. אני אשמור אותם לג'סאפ. הוא בעל הברית שלי עכשיו."

"בעל ברית?" קוריאולנוס לא הבין. איך יכולים להיות בעלי ברית במשחקים?

"אהא. המיועדים ממחוז שתים־עשרה ימשיכו יחד עד הסוף," אמרה לוסי גריי. "הוא לא הכוכב הכי מבריק בדובה הקטנה, אבל חזק כמו שור."

שני חטיפים היו מחיר קטן לשלם כדי לזכות בהגנה של ג'סאפ. "אני אביא לך עוד לאכול ברגע שאוכל. וכנראה ירשו לאנשים לשלוח מזון לזירה. זה רשמי עכשיו."

"זה יהיה טוב. עוד אוכל יהיה טוב." היא הרכינה את ראשה ונשענה על הסורגים. "אז כמו שאמרת, אולי באמת יש סיבה לשיר. לגרום לאנשים לרצות לעזור לי."

"בריאיון," הוא הציע. "תוכלי לשיר שוב את שיר העמק."

"אולי." המצח שלה התקמט במחשבה. "משדרים את זה בכל פאנם או רק בקפיטול?"

"בכל פאנם, אני חושב," הוא אמר. "אבל אתם לא תקבלו שום דבר מהמחוזות."

"לא ציפיתי לקבל. זה לא העניין," היא אמרה. "אבל אולי אני באמת אשיר. זה יהיה יותר מוצלח עם גיטרה או משהו כזה."

"אני יכול לנסות למצוא לך." לא שהיו למשפחת סנואו כלי נגינה כלשהם. מלבד ההמנון היומי של סבתנו והשירים שאימו שרה לו
אי־אז לפני השינה, היתה בחייו מעט מאוד מוזיקה לפני הופעתה של לוסי גריי. רק לעתים נדירות הוא האזין לשידורי רדיו הקפיטול, שהשמיע בעיקר מארשים צבאיים ושירי תעמולה. כולם נשמעו לו אותו הדבר.

"הי!" אוכף השקט נופף אליו מהשביל. "זה קרוב מדי! וגם נגמר לך הזמן."

קוריאולנוס קם. "כדאי שאלך, אחרת לא ייתנו לי להיכנס שוב."

"בטח. בטח. ותודה. על החטיפים והכול," אמרה לוסי גריי. היא נאחזה בסורגים ונאבקה לקום.

הוא הושיט יד מבעד לסורגים כדי לעזור לה. "זה שום דבר."

"בשבילך אולי," היא אמרה. "אבל בשבילי זה המון, זה שמישהו מגיע, כאילו יש לי חשיבות."

"באמת יש לך חשיבות," הוא אמר.

"כן, טוב, יש הרבה ראיות שסותרות את זה." היא קירקשה בשלשלאות שלה ומשכה בהן. ואז, כאילו נזכרה במשהו, היא נשאה מבט לשמיים.

"עבורי יש לך חשיבות," הוא התעקש. הקפיטול אולי לא מעריך אותה, אבל הוא כן. האם לא שפך בפניה את ליבו רק לפני רגע?

"הגיע הזמן ללכת, מר סנואו!" קרא אוכף השקט.

"עבורי יש לך חשיבות, לוסי גריי," הוא אמר שוב. המילים משכו את עיניה בחזרה אליו, אבל היא עדיין נראתה מרוחקת.

"תקשיב, ילד, אני לא רוצה לדווח עליך," אמר אוכף השקט.

"אני חייב ללכת," קוריאולנוס פנה ללכת.

"הי!" היא אמרה בדחיפות מסוימת. הוא הסתובב בחזרה. "הי, אני רוצה שתדע שאני לא באמת חושבת שאתה כאן בשביל הציונים או התהילה. אתה ציפור נדירה, קוריאולנוס."

"גם את," הוא אמר.

היא הרכינה ראש בהסכמה ופנתה בחזרה אל ג'סאפ, השרשראות מותירות שביל בקש המלוכלך ובגללי החולדות. כשהגיעה אל בעל הברית שלה, היא נשכבה והתכווצה לכדור, כאילו היא מותשת מהמפגש הקצר.

פעמיים הוא מעד בדרכו החוצה, והבין שהוא עייף מכדי למצוא פתרונות טובים למשהו. השעה היתה מאוחרת מספיק כדי שחזרתו הביתה לא תעורר חשד, ולכן הוא הלך בכיוון הדירה. לרוע מזלו, הוא נתקל בבת כיתתו פרספוני פרייס, בתו של נירו פרייס הידוע לשמצה, זה שאכל את גופתה של המשרתת. הם הלכו יחד מכיוון שהיו שכנים. היא הוקצתה כמדריכה למיזֵן, ילד מוצק בן שלוש־עשרה ממחוז 4, ולכן היתה נוכחת כשקראו לו ולקלמנסיה מהכיתה. הוא חשש מהאפשרות שהיא תעלה את נושא ההצעה, אבל היא עדיין היתה נסערת ממותה של ארכּני, ולא היה לה עניין לדבר על שום דבר אחר. בדרך כלל הוא התחמק מפרספוני, מכיוון שמעולם לא הצליח לעצור בעצמו מלתהות אם היא ידעה מה תכולת הנזיד בביתם בזמן המלחמה. במשך תקופה מסוימת הוא פחד ממנה, אבל עכשיו היא רק עוררה בו גועל ולא משנה כמה פעמים הזכיר לעצמו שהיא חפה מפשע. עם הגומות שלה ועיניה הירוקות היא היתה יפה יותר מכל נערה אחרת בשכבה, אולי מלבד קלמנסיה... טוב, קלמנסיה שלפני ההכשה. אבל הרעיון שינשק אותה דחה אותו. אפילו עכשיו, בעודה מחבקת אותו לשלום חיבוק דומע, כל שהצליח לחשוב עליו היה הרגל הכרותה ההיא.

קוריאולנוס גרר את עצמו במעלה המדרגות, ומחשבותיו קודרות מתמיד בעקבות זיכרון המשרתת המסכנה שהתמוטטה ברחוב מרוב רעב. כמה זמן אפשר לצפות שלוסי גריי תשרוד? היא הלכה ודעכה במהירות. חלשה ומבולבלת. פצועה ושבורה. אבל יותר מכול, גוועת באיטיות ברעב. עד מחר ייתכן שכבר לא תוכל לעמוד. אם הוא לא ימצא דרך להאכיל אותה, היא תמות עוד לפני שמשחקי הרעב יתחילו.

9

כשהגיע לדירה, העיפה בו סבתנו מבט אחד והציעה שינמנם קצת לפני ארוחת הערב. הוא צנח על מיטתו בהרגשה שלעולם לא יישן שוב מרוב לחץ. אבל הדבר הבא שהתודעה שלו קלטה היה טיגריס המנענעת את כתפו. על ארונית הלילה שלו נח מגש שהדיף ריח מנחם של מרק אטריות. לפעמים הקצב נתן לה שאריות עוף בחינם, והיא היתה מבשלת מהן משהו נפלא.

"קוריאו," היא אמרה. "סאטיריה התקשרה שלוש פעמים, ואני לא מצליחה לחשוב על תירוץ נוסף. בוא, תאכל ארוחת ערב ואז תתקשר אליה."

"היא שאלה על קלמנסיה? כולם יודעים?" הוא פלט.

"קלמנסיה דאבקוט? לא. למה שהיא תשאל?" שאלה טיגריס.

"זה היה נורא." הוא סיפר לה את הסיפור על כל פרטיו המחרידים.

בעודו מדבר, הצבע אזל מפניה. "דוקטור גול גרמה לנחשים להכיש אותה? בגלל שקר לבן קטן?"

"כן. ולא היה אכפת לה בכלל אם קלמי תשרוד," הוא אמר. "היא העיפה אותי משם כדי שתוכל לאכול את חטיף אחר הצהריים שלה."

"זה סדיסטי. או מטורף לגמרי," אמרה טיגריס. "לא כדאי שתדווח עליה?"

"למי? היא קברניטת המשחק הראשית," הוא אמר. "היא עובדת ישירות מול הנשיא. היא תגיד שזאת היתה אשמתנו כי שיקרנו."

טיגריס הירהרה. "בסדר. אל תדווח עליה. ואל תתעמת איתה. רק תשתדל להימנע מחברתה כמה שאפשר."

"זה לא יהיה קל כמדריך. היא מגיעה מדי פעם לאקדמיה לשחק עם איזו טציית ארנב ולשאול כל מיני שאלות מטורפות. מילה אחת ממנה יכולה לקבוע אם אקבל את הפרס או לא." הוא שיפשף את פניו בשתי ידיים. "וארכּני מתה, וארס זורם בדם של קלמנסיה, ולוסי גריי... טוב, זה עוד סיפור נורא. קשה לי להאמין שהיא תשרוד עד המשחקים, ואולי עדיף ככה."

טיגריס שמה כף בידו. "תאכל את המרק שלך. הצלחנו לשרוד דברים גרועים יותר. שלג תמיד נוחת למעלה, נכון?"

"שלג תמיד נוחת למעלה," הוא אמר בשכנוע עצמי כה מועט שהם לא יכלו אלא לצחוק. זה גרם לו להרגיש קצת יותר נורמלי. הוא לגם כמה כפות מהמרק כדי לשמח אותה, ואז גילה שהוא גווע ברעב וחיסל אותו במהירות.

כשסאטיריה התקשרה שוב הוא כמעט התוודה על הכול, אבל התברר שהיא בסך הכול רצתה לבקש ממנו לשיר את ההמנון בהלוויה של ארכּני בבוקר. "בזכות מעשה הגבורה שלך בגן החיות, בשילוב העובדה שאתה היחיד שמכיר את כל המילים, היית הבחירה הראשונה של הסגל."

"לכבוד יהיה לי, כמובן," הוא ענה.

"טוב מאוד." סאטיריה גמעה משהו, הקרח מקרקש בכוסה, ואז הפסיקה כדי לנשום. "מה העניינים אצל המיועדת שלך?"

קוריאולנוס היסס. להתלונן עשוי להיתפס ילדותי, כאילו הוא לא מסוגל להתמודד עם הבעיות שלו בכוחות עצמו. הוא כמעט מעולם לא ביקש את עזרתה של סאטיריה. אבל אז הוא חשב על לוסי גריי הקורסת תחת משקל השלשלאות והחליט לקחת סיכון. "לא טוב. פגשתי את לוסי גריי היום. רק לדקה. היא חלשה מאוד. הקפיטול לא האכיל אותה בכלל."

"מאז שהיא יצאה ממחוז שתים־עשרה? מה, כמה זה? ארבעה ימים?" שאלה סאטיריה בהפתעה.

"חמישה. אני לא חושב שהיא תשרוד עד משחקי הרעב. לא בטוח שאפילו תהיה לי מיועדת להדריך," הוא אמר. "להרבה מאיתנו לא יהיו מיועדים."

"מה, אבל זה לא הוגן. זה כמו לומר לכם לבצע ניסוי עם ציוד מקולקל," היא הגיבה. "ועכשיו המשחקים יידחו ביום־יומיים נוספים לכל הפחות." היא שתקה רגע ואז אמרה, "תן לי לבדוק מה אני יכולה לעשות."

הוא ניתק ופנה אל טיגריס. "הם רוצים שאני אשיר בהלוויה. היא לא אמרה שום דבר על קלמנסיה. כנראה שומרים על זה בסוד."

"אז זה מה שגם אתה תעשה," אמרה טיגריס. "אולי הם יעמידו פנים שכל הסיפור לא קרה."

"אולי הם אפילו לא יספרו לדיקן הייבוטום," הוא אמר והרגשתו השתפרה. ואז הכתה בו מחשבה אחרת. "טיגריס? בדיוק נזכרתי. אני לא יודע לשיר." ומשום־מה זה היה הדבר המצחיק ביותר ששניהם שמעו אי־פעם.

אבל בעיני סבתנו זה לא היה מצחיק כלל, ולמחרת בבוקר היא הכריחה אותו להתעורר עם שחר כדי שתוכל להדריך אותו. בסוף כל שורה היא דקרה את הצלעות שלו בסרגל וצעקה, "לנשום!" עד שהוא לא היה יכול לחשוב שיעשה משהו אחר. בפעם השלישית לאותו שבוע היא הקריבה את אחד מיקיריה למען עתידו, הצמידה ניצן ורוד־תכול לז'קט המדים המגוהץ שלו ואמרה, "הנה. הוא מתאים לך לעיניים." מהודר בלבושו ועם בטן מלאה שיבולת שועל וצלעות מכוסות חבורות שהזכירו לו לשאוף, הוא יצא אל האקדמיה.

למרות שהיה זה יום שבת, כל תלמידי בית הספר התייצבו בכיתות, ואז התאספו על מדרגות הכניסה של האקדמיה, מחולקים בצורה מסודרת, לפי כיתה ועל פי סדר אלפביתי. בשל התפקיד שהוטל עליו, מצא קוריאולנוס את עצמו בשורה הראשונה עם הסגל ואורחי הכבוד, ובראש ובראשונה הנשיא רווינְסְטיל. סאטיריה עברה איתו בזריזות על התוכנייה, אבל הדבר היחיד שזכר היה ששירת ההמנון שלו תפתח את הטקס. הוא חש בנוח לשאת דברים בציבור, אבל מעולם לא שר בפני קהל — לא היו בפאנם הרבה הזדמנויות לכך. זו היתה אחת הסיבות לכך שהשיר של לוסי גריי משך את תשומת לב האנשים. הוא הרגיע את עצביו המתוחים בכך שהזכיר לעצמו שגם אם יילל כמו כלב, אין להם למי להשוות אותו.

מעבר לשדרה התמלא היציע הזמני, שהוקם מעל מסלול תהלוכת ההלוויה, עד מהרה באבלים לבושים שחור, הצבע האחד שהיה אפשר לסמוך שיהיה לכולם, מכיוון שכולם איבדו אנשים אהובים במהלך המלחמה. הוא חיפש את משפחת קריין, אבל לא הצליח לאתר אותם בהמון. האקדמיה והבניינים סביבה עוטרו זרי אבלות ודגלי הקפיטול נתלו מכל חלון. אין־ספור מצלמות הוצבו כדי לתעד את האירוע, וכתבים רבים של ערוץ הקפיטול שידרו פרשנות חיה. קוריאולנוס חשב לעצמו שזו תצוגה מרשימה, ביחס הפוך לחלוטין לחייה של ארכּני ולמותה, מוות שהיה נמנע אילו לא היתה עושה כל כך הרבה הצגות. אנשים רבים כל כך מתו בגבורה במלחמה וזכו להכרה מעטה, וההשוואה עוררה בו כעס. הוא חש הקלה מכך שרק ישיר ולא ייאלץ להלל את כישרונותיה, שלמיטב זיכרונו הסתכמו בהיותה קולנית מספיק כדי להישמע בכל האודיטוריום בלי מיקרופון וביכולת לאזן כפית על האף. והדיקן הייבוטום האשים אותו שהוא מנסה למשוך תשומת לב? ועדיין, הוא הזכיר לעצמו, היא היתה כמעט בת משפחה.

שעון האקדמיה צילצל לציון השעה תשע והקהל השתתק. כמו על פי סימן, קוריאולנוס קם וניגש אל הדוכן. סאטיריה הבטיחה לו ליווי מוזיקלי, אבל הדממה התארכה זמן רב כל כך שהוא כבר שאף אוויר כדי להתחיל לשיר, לפני שגרסה מצרצרת של ההמנון התחילה להתנגן במערכת הכריזה ונתנה לו הקדמה מוזיקלית של שש־עשרה תיבות.

אבן החן של פאנם,

עיר נשגבת,

על פני עידנים תזדהרי זהובה.

השירה שלו דמתה יותר לדיבור מתנגן מאשר לביצוע מוזיקלי מרשים, אבל השיר לא היה מאתגר במיוחד. התו הגבוה שסבתנו זייפה בו באופן קבוע היה אופציונלי בלבד; רוב האנשים שרו אותו אוקטבה אחת נמוך יותר. כשזיכרון הסרגל הדוקר בו עוד במוחו, הוא צלח את השיר בקלות, לא זייף באף תו ונשימתו לא קצרה. הוא התיישב לקול מחיאות כפיים נדיבות והנהון של הערכה מצד הנשיא, אשר תפס את מקומו על הדוכן.

"לפני יומיים, חייה הצעירים והיקרים של ארכּני קריין נגדעו באיבם, וכך אנו מתאבלים על קורבן נוסף של המרד הנפשע אשר עדיין צר עלינו," הכריז הנשיא. "היא מתה בעוז־רוח שלא נופל מזה של הלוחמים בשדה הקרב, ואובדנה מכאיב עוד יותר משום שאנו מתיימרים לחיות בזמנים של שלום. אך שום שלום לא ישרור כל עוד מחלה זו מכרסמת בכל הטוב והאצילי בארצנו. היום אנו חולקים כבוד לקורבנה ומזכירים שאף שהרשע שריר וקיים, ידו לא תהיה על העליונה. ושוב אנו עומדים כעדים לקפיטול הדגול שלנו, אשר מביא את הצדק לפאנם."

התופים החלו להלום בקול איטי ועמוק, והקהל הסתובב בעוד מסע ההלוויה מגיע מעבר לפינת הרחוב. דרך המלומדים לא היתה רחבה כמו הקורסו, אך היה בה די והותר מקום למשמר הכבוד של אוכפי השקט אשר צעד שכם אל שכם במלבן של עשרים על ארבעים איש, בתיאום מושלם עם קצב התופים.

קוריאולנוס תהה על הצעד הזה מבחינה אסטרטגית — לבשר למחוזות על כך שמיועדת הרגה בת קפיטול — אבל עכשיו הבין את מטרתו. מאחורי אוכפי השלום הגיעה משאית ארוכה ועליה מנוף. גבוה באוויר, גופתה המחוררת מכדורים של הנערה ממחוז 10, ברנדי, השתלשלה מקצהו. אזוקים לארגז המשאית, מטונפים ומובסים לחלוטין, היו עשרים ושלושה המיועדים האחרים. הכבלים לא איפשרו להם לעמוד, והם השתופפו או ישבו על רצפת המתכת החשופה. עוד הזדמנות להזכיר למחוזות כמה הם נחותים, ואילו השלכות גוררת התנגדות.

הוא ראה את לוסי גריי מנסה לשמור על שמץ של כבוד עצמי, יושבת זקופה ככל שהשלשלאות איפשרו לה ומשקיפה היישר קדימה, מתעלמת מהגופה המתנדנדת קלות מעל ראשה. אבל לא היה בזה טעם. הלכלוך, האזיקים, ההצגה הפומבית — זה היה יותר מדי. הוא ניסה לדמיין איך היה מתנהג בנסיבות כאלה, עד שקלט שאין ספק שזה בדיוק מה שסג'אנוס עושה, ועצר בעצמו בכוח.

גדוד נוסף של אוכפי שקט צעד בעקבות המיועדים, ומאחוריהם טופפו רביעיית סוסים. הם היו עטורים זרים ורתומים לעגלה מקושטת ועליה ארון צחור עמוס בפרחים. אחרי הארון הגיעה משפחת קריין במרכבה רתומה לסוס. לפחות למשפחה היתה ההגינות להיראות נבוכים. התהלוכה עצרה כשהארון הגיע אל מול הדוכן.

ד"ר גול, שישבה לצד הנשיא, ניגשה אל המיקרופון. קוריאולנוס חשב שזאת טעות להניח לה לשאת דברים ברגע כזה, אבל כנראה היא השאירה בבית את הגברת המטורפת עם צמיד הנחש הוורוד, מכיוון שהיא דיברה בצלילות נבונה וחמורת סבר. "ארכּני קריין, אנו, עמיתייך אזרחי פאנם, נודרים כי מותך לא יהיה לשווא. כשאחד מאיתנו נפגע, אנו משיבים מכה אחת אפיים. משחקי הרעב ייערכו כמתוכנן, בעוז ובמחויבות כפולים ומכופלים, בעודנו מוסיפים את שמך לרשימה הארוכה של חפים מפשע שמתו בהגנה על ארצנו המוסרית והצודקת. חברייך, משפחתך ועמיתייך האזרחים מצדיעים לך ומקדישים את משחקי הרעב העשיריים לזכרך."

אז עכשיו ארכּני הצעקנית הפכה למגינת ארצנו המוסרית והצודקת. כן, היא מסרה את נפשה בהתגרות במיועדת שלה באמצעות כריך, חשב קוריאולנוס. אולי על המצבה שלה אפשר לכתוב, "קורבן של ניסיון עלוב למשוך תשומת לב".

שורה של אוכפי שקט באבנטים אדומים הניפה רובים ושילחה כמה מטחי כבוד מעל התהלוכה, אשר המשיכה להתקדם לאורך הרחוב עד שנעלמה מעבר לפינה.

בעוד הקהל מתפזר, כמה אנשים פירשו את ההבעה הכאובה על פניו של קוריאולנוס כצער על מותה של ארכּני, כשלמרבה האירוניה הוא היה רוצה להרוג אותה מחדש. ועדיין, הוא הרגיש שהתנהל היטב, עד שהסתובב ומצא את הדיקן הייבוטום מסתכל עליו מלמעלה.

"תנחומי על אובדן הידידה שלך," אמר הדיקן.

"ולך על אובדן תלמידה. זה יום קשה לכולנו. אבל התהלוכה היתה מרגשת מאוד," השיב קוריאולנוס.

"אתה חושב? בעיני היא היתה מופרזת ובטעם רע," אמר הדיקן הייבוטום. קוריאולנוס המופתע פלט צחוק קצר לפני שהתעשת וניסה להיראות המום. הדיקן הנמיך את מבטו אל ניצן הוורד הכחול של קוריאולנוס. "מדהים איך שום דבר לא משתנה. אחרי כל ההרג. אחרי כל ההבטחות המיוסרות לזכור את המחיר. אחרי כל זה, אני עדיין לא מסוגל להבחין בין הניצן לפרח." הוא סידר את זווית הניצן באצבעו ואז חייך. "אל תאחר לארוחת הצהריים. שמעתי שמגישים פאי."

הדבר היחיד שיצא מהמפגש הזה היה שהתברר שבמזנון המיוחד בקפיטריה של בית הספר אכן מגישים פאי, הפעם פאי אפרסקים. בניגוד ליום האסיף, היום קוריאולנוס העמיס על צלחתו עוף מטוגן ולקח את משולש הפאי הגדול ביותר שהצליח למצוא. הוא מרח על הלחמניות שלו שפע של חמאה וחזר שלוש פעמים כדי למלא את כוסו בפונץ' ענבים. בפעם השלישית מילא את הכוס עד כדי כך שהפונץ' גלש, וקוריאולנוס הכתים את מפית הבד שלו בניסיון לספוג אותו. שאנשים ידברו, למי אכפת. האבל הראשי צריך לאושש את עצמו. אבל אפילו בזמן שאכל הוא זיהה בזה סימן לכך שהכישרון הרגיל שלו לשליטה עצמית הולך ונשחק. הוא האשים את הדיקן הייבוטום ואת ההטרדות הבלתי פוסקות שלו. על מה הוא קישקש היום בכלל? ניצנים? פרחים? מישהו צריך לכלוא את האיש הזה איפשהו, או טוב מזה, להגלות אותו למוצב רחוק כדי שיניח לאנשי הקפיטול ההגונים לנפשם. עצם המחשבה עליו גרמה לקוריאולנוס ללכת ולקחת עוד פאי.

סג'אנוס, לעומת זאת, דקר בעוף ובלחמניות שלו ולא אכל אפילו ביס אחד. אם מסע ההלוויה לא מצא חן בעיני קוריאולנוס, עבור סג'אנוס הוא היה בוודאי נורא.

"ידווחו עליך אם תזרוק את כל האוכל הזה," הזכיר לו קוריאולנוס. הוא לא השתגע על הבחור, אבל זה לא שהיה לו עניין מיוחד שייענש.

"כן," אמר סג'אנוס. אבל עדיין נראה שהוא אינו מסוגל לטעום משהו מעבר ללגימת פונץ'.

בעוד הארוחה מתקרבת לסיומה, סאטיריה אספה את עשרים ושניים המדריכים הפעילים כדי להודיע להם שלא זאת בלבד שמשחקי הרעב נמשכים כסדרם, גם אמורים להיות להם שיעורי הצפייה הגבוהים ביותר עד היום. לשם התחלה, נדרש מהם ללוות את המיועדים לסיור בזירה באחר הצהריים של אותו היום. הסיור יועבר בשידור חי בכל רחבי הארץ, כאישוש להכרזה של ד"ר גול בהלוויה. לתחושתה של קברניטת המשחק הראשית, הפרדה של ילדי הקפיטול מהמיועדים מהמחוזות תתפרש כהפגנה של חולשה, כאילו הם עד כדי כך חוששים מאויביהם שלא יסכימו להימצא קרוב אליהם. המיועדים ייכבלו באזיקים אבל לא בשלשלאות מלאות. בין השומרים יהיו צלפים מצטיינים של אוכפי השקט, אבל הכרחי לראות את המדריכים לצד המיועדים שלהם.

קוריאולנוס הרגיש בהתנגדות מסוימת בקרב המדריכים האחרים — כמה מההורים הגישו תלונות על אבטחה לקויה לאחר מותה של ארכּני — אבל איש לא מחה בקול. אף אחד לא רצה להיראות פחדן. להרגשתו של קוריאולנוס הסיפור כולו נשמע מסוכן ולא חכם — מה ימנע ממיועדים נוספים לתקוף את המדריכים שלהם? — אבל הוא לא אמר מילה. במידה מסוימת הוא תהה אם ד"ר גול מקווה אולי למעשה אלימות נוסף כדי שתוכל להעניש עוד מיועד, אולי חי הפעם, מול המצלמות.

ההוכחה הנוספת לגסות הלב של ד"ר גול עוררה בו דחף מרדני. הוא העיף מבט בצלחת של סג'אנוס. "סיימת?"

"אני לא מסוגל לאכול היום," אמר סג'אנוס. "אני לא יודע מה לעשות עם זה."

האזור שלהם התרוקן בינתיים. קוריאולנוס פרש את מפית הבד המוכתמת שלו בחיקו מתחת לשולחן. התחושה העבריינית שלו גברה כשגילה שחותם הקפיטול רקום עליה. "שים את הכול כאן," הוא אמר במבט חשאי.

סג'אנוס העיף סביבו מבט חפוז ומיהר להעביר את העוף והלחמניות אל המפית. קוריאולנוס קיפל אותה ודחס את כולה אל הילקוט שלו. הם לא הורשו להוציא מזון מהקפיטריה, ודאי לא עבור מיועדים, אבל מהיכן ישיג משהו לפני הסיור? לוסי גריי לא יכלה לאכול מול המצלמות, אבל לשמלה שלה היו כיסים עמוקים. לא מצא חן בעיניו שחצי מהשלל ילך לג'סאפ, אבל אולי ההשקעה הזאת תשתלם כשהמשחקים יתחילו.

"תודה. איזה מורד אתה," אמר סג'אנוס בעודם נושאים את המגשים אל מסוע מדיח הכלים שהתמשך אל תוך המטבח.

"כן, אני מסוכן ממש," אמר קוריאולנוס.

המדריכים נלקחו בכמה רכבים של האקדמיה אל זירת הקפיטול, אשר נבנתה מעבר לנהר כדי למנוע מההמון להציף את מרכז העיר. בימי שיאו של האמפיתיאטרון החדיש והענקי הועלו בו שפע של אירועי ספורט ובידור ונערכו מצעדים צבאיים. הוצאות להורג של מורדים בפרופיל גבוה נערכו שם מול קהל בזמן המלחמה, ולכן הפך המקום יעד להפצצות המורדים. המבנה המקורי נותר על תלו, אבל היה לחורבה רעועה שלא נעשה בה שימוש מלבד למשחקי הרעב. משטח הדשא המטופח גווע מהזנחה. השטח היה זרוע מכתשי פצצות, ועשבים שוטים היו נקודות הירק היחידות בין מרחבי העפר. פסולת שההפצצות הותירו אחריהן — גושי מתכת ואבן — היתה זרועה מכל עבר, והחומה בגובה חמישה מטרים שהקיפה את המגרש היתה סדוקה ומלאת שקעים מרסיסים. בכל שנה זרקו לשם את המיועדים בתוספת ארסנל של סכינים, חרבות, אלות וכלי משחית נוספים, בעוד הקהל צופה מהבית. בסוף המשחקים נשלח המיועד השורד בחזרה למחוז שלו, הגופות סולקו, כלי הנשק נאספו והדלתות ננעלו עד השנה הבאה. בלי תחזוקה. בלי לנקות דבר. את כתמי הדם הסכימו לשטוף, אולי, הרוח והגשם, אך לא ידיים של אנשי הקפיטול.

עם הגעתם לזירה הורתה פרופסור סיקל, המלווה שלהם בסיור, שישאירו את חפציהם ברכב. קוריאולנוס דחף את המפית המלאה מזון לאחד הכיסים הקדמיים במכנסיים שלו וכיסה עליה בשולי הז'קט. בעודם יוצאים מהחלל הממוזג אל השמש הלוהטת, הוא ראה את המיועדים עומדים אזוקים בטור תחת משמר כבד של אוכפי שקט. המדריכים נשלחו לעמוד ליד המיועדים שלהם, אשר סודרו לפי מספרי המחוזות, כך שהוא נמצא קרוב לסוף לצד לוסי גריי. רק ג'סאפ והמדריכה שלו, ליזיסטרטה, ששקלה פחות מחמישים קילו, נמצאו מאחוריו. לפניו עמד המיועד של קלמנסיה, ריפר — זה שחנק את קוריאולנוס במשאית — ונעץ מבט זועף בקרקע. במקרה של מאבק בין מדריכים למיועדים הסיכויים לא היו לטובתו של קוריאולנוס.

למרות המראה העדין שלה, ליזיסטרטה הפגינה נחישות. בתור בתם של רופאי הנשיא רווינסטיל, התמזל מזלה להתמנות למדריכה, ונראה שהיא עובדת קשה כדי ליצור חיבור עם ג'סאפ. "הבאתי לך משחה לצוואר," קוריאולנוס שמע אותה לוחשת. "אבל אסור שיראו." ג'סאפ השמיע אנקת אישור. "אני אכניס אותה לכיס שלך כשאוכל."

אוכפי השקט הסירו את הסורגים הכבדים מהכניסה. הדלתות הגדולות נפתחו וחשפו מבואה ענקית, ובה דוכנים סגורים וכרזות מנוקדות צואת זבובים, המפרסמות אירועים שהתרחשו לפני המלחמה. טורי הנערים הלכו במסודר בעקבות החיילים אל מעמקי המבואה. שורה של שערים מסתובבים בגובה אדם, כל אחד בעל שלוש זרועות מעוקלות, ניצבה מכוסה בשכבת אבק עבה. כדי לעבור בהם נדרש אסימון של הקפיטול, אותו אסימון שעדיין שימש לנסיעה בחשמלית.

זאת היתה הכניסה של האנשים העניים, חשב לעצמו קוריאולנוס. ואולי לא עניים. המונחים "פְּלֶבֶּאִים" או "פשוטי העם" עלו על דעתו. משפחת סנואו נכנסה לזירה מכניסה אחרת, שהיתה תחומה בחבל קטיפה. מן הסתם, לתא הפרטי שלהם לא היה ניתן להיכנס עם אסימון של החשמלית. לעומת רוב שטח הזירה, היו לתא שלהם גג, חלון זכוכית נפתח ומיזוג אוויר, שהקל עליהם בימים החמים. אווקס עמד לשירותם, הביא להם מזון ומשקה וצעצועים עבורו ועבור טיגריס. אם השתעמם, הוא היה יכול לנמנם על המושבים המרופדים.

אוכפי שקט שניצבו משני עברי השערים המסתובבים הכניסו אסימונים לחריצים כדי לאפשר לכל מיועד ומדריך לעבור יחד. עם כל סיבוב צייץ קול עליז, "הופעה נעימה!"

"אי אפשר לפתוח את מנהרת הכניסה?" שאלה פרופסור סיקל.

"היינו עושים את זה אם היה לנו מפתח, אבל אף אחד לא מצליח למצוא אותו," אמר אחד מאוכפי השקט.

"הופעה נעימה!" אמר השער המסתובב לקוריאולנוס כשעבר. הוא ניסה לדחוף את זרוע המתכת שבגובה המותניים לצד הנגדי וגילה שבלתי אפשרי לצאת דרך השערים המסתובבים. עיניו נדדו מעלה, למקום שבו מוטות ברזל מילאו את החלל עד הפתח המקושת. הוא שיער שהצופים, שקנו כרטיסים למקומות הזולים, יצאו מהבניין דרך דלתות אחרות. זה אומנם הקל כנראה את פיזור הקהל, אבל לא בדיוק הרגיע את עצביו המרוטים של מדריך המשתתף בסיור מפוקפק.

בצד השני של השערים צעדה חוליה של אוכפי שקט אל תוך מנהרת הכניסה, כשרק אורות חירום אדומים זוהרים, שנקבעו ברצפה, מנחים אותה בדרכה. משני העברים היו מסומנות קשתות קטנות יותר שהובילו לאזורי ישיבה אחרים. טור המיועדים והמדריכים התחיל לצעוד כשמשני עבריהם אוכפי שקט. כשנכנסו אל תוך האפלולית, קוריאולנוס, על סמך הרעיון של ליזיסטרטה, ניצל את ההזדמנות כדי להגניב את המפית המלאה מזון לידיה האזוקות של לוסי גריי. היא נעלמה במהרה בכיסה, תחת סלסולי השמלה. יפה. היא לא תרעב למוות במשמרת שלו. ידה מצאה את ידו ושילבה באצבעותיו את אצבעותיה, משלחת בו זרם בתגובה לקרבתה אליו. בתגובה למחווה האינטימית הקטנה הזאת בחשכה. הוא לחץ את ידה לחיצה אחרונה והרפה ממנה בעודם יוצאים אל אור השמש שבקצה מנהרת הכניסה, למקום שבו לא יעלה על הדעת לעשות דברים כאלה.

הוא ביקר בזירה כמה פעמים כשהיה ילד, בעיקר להופעות קרקס, אבל גם כדי להריע למצעדים צבאיים בפיקודו של אבא שלו. בתשע השנים האחרונות הוא צפה לפחות בכמה מהמשחקים בטלוויזיה. אבל דבר לא הכין אותו ליציאה מהשער הראשי, מתחת ללוח התוצאות הענקי, ואל המגרש. כמה מהמיועדים ומהמדריכים התנשפו לנוכח גודל המקום וההדר, שניכר למרות ההזנחה. כשנשא מבט אל שורות המושבים המיתמרות, הוא הרגיש קטן, כמעט חסר משמעות. טיפה בשיטפון, אבן חצץ במפולת.

מראה צוותי הצילום גרם לו להתעשת, והוא אירגן את ההבעה על פניו כך שתשדר שדבר אינו מרשים במיוחד בן למשפחת סנואו. לוסי גריי, שנראתה ערנית יותר ונעה בקלות רבה יותר ללא משקל השרשראות, נופפה ללפידוס מאמזי, אבל כמו כל הכתבים, הוא שמר על פנים נטולות הבעה ולא הגיב. ההנחיה שקיבלו היתה ברורה; יסודות היום הזה הם כובד הראש והתגמול.

השימוש של סאטיריה במונח "סיור" עורר מחשבות על טיול באתרים תיירותיים, ואף שקוריאולנוס לא ציפה ליהנות, הוא גם לא חזה עד כמה מוחשי יהיה העצב ששרר במקום. אוכפי השקט שהלכו משני עבריהם התרחקו לצדדים, בעוד חבורת הנערים צועדת בצייתנות בעקבות החוליה המובילה ומקיפה את הזירה כמו מצעד מאובק נטול שמחה. קוריאולנוס זכר את אומני הקרקס מקיפים את הזירה בצורה דומה על גב פילים וסוסים, עטויים תלבושות נוצצות ושופעים עליזות. מלבד סג'אנוס, סביר להניח שכל בני השכבה שלו ישבו בקהל הזה. באופן אירוני, ארכּני ישבה בוודאי בתא הפרטי הצמוד לשלו, לבושה בתחפושת מעוטרת פייטים ומריעה בצעקות נלהבות.

קוריאולנוס בחן את הזירה וחיפש דבר כלשהו שיוכל להוות יתרון עבור לוסי גריי. נראה שיש פוטנציאל מסוים בחומה הגבוהה שהקיפה את המגרש, כך שהקהל ישב גבוה מעל ההתרחשויות. פני השטח הפגועים של הקיר סיפקו מאחזי ידיים ורגליים, כך שטפסנית זריזה תוכל להגיע אל המושבים. גם כמה מהשערים שנקבעו בחומה במרווחים סימטריים נראו פגומים, אבל מכיוון שלא היה בטוח מה נמצא במנהרות שמעבר להם, נראה לו שעדיף להתקרב אליהם בזהירות. קל מדי להילכד שם. היציעים בהחלט יהיו האפשרות המועדפת בשבילה, אם תצליח לטפס לשם. הוא ציין לעצמו לדבר איתה על זה אחר כך.

המרווחים בין הצועדים בטור גדלו, והוא העז לפנות אל לוסי גריי בלחישה. "זה היה נורא הבוקר. לראות אותך ככה."

"טוב, לפחות האכילו אותנו לפני זה," היא אמרה.

"באמת?" האם זה קרה בזכות השיחה עם סאטיריה?

"שני ילדים התעלפו כשניסו לאסוף אותנו אתמול בערב. אני חושבת שהם החליטו שאם הם רוצים שיישאר מישהו למופע שלהם, אין ברירה אלא לתת לנו אוכל. בעיקר לחם וגבינה. קיבלנו ארוחת ערב, והיום ארוחת בוקר. אבל אל תדאג, נשאר לי הרבה מקום למה שלא מחכה לי בכיס." נשמע שהיא קצת חזרה לעצמה. "אתה זה ששמעתי שר בטקס?"

"אה. כן," הוא הודה. "ביקשו ממני לשיר כי הם חשבו שאני וארכּני היינו חברים טובים. אבל לא היינו. ואני נבוך ששמעת אותי."

"הקול שלך מצא חן בעיני. אבא שלי היה אומר שיש בו סמכות אמיתית. פשוט לא אהבתי במיוחד את השיר," השיבה לוסי גריי.

"תודה. יש לזה הרבה חשיבות כשזה בא ממך," הוא אמר.

היא דחקה בו במרפק. "לא הייתי מפרסמת את זה. רוב האנשים כאן חושבים שאני לא שווה יותר מנשל של נחש."

קוריאולנוס נד בראשו וחייך.

"מה?" היא שאלה.

"הביטויים שלך מצחיקים. לא מצחיקים כשלעצמם, ססגוניים אפשר לומר," הוא אמר לה.

"טוב, אני לא משתמשת במילה 'כשלעצמם' יותר מדי, אם לזה אתה מתכוון," היא ענתה בעוקצנות.

"לא, אני אוהב את זה. זה גורם לצורת הדיבור שלי להישמע כל כך נוקשה. איך קראת לי ביום ההוא בגן החיות? משהו לגבי עוגה?" הוא נזכר.

"מה, את העוגה עם כל הקרם? אתה לא אומר את זה?" היא שאלה. "טוב, זאת היתה מחמאה. מהמקום שאני מגיעה ממנו עוגות נוטות להיות די יבשות. וקרם זה דבר נדיר כמו שיניים בפה של תרנגולת."

לרגע הוא צחק, כאילו שכח היכן הם נמצאים, כמה קודרת התפאורה. לרגע היו רק החיוך שלה, הניגון המוזיקלי של קולה ונימה של פלרטוט.

ואז העולם התפוצץ.

10

קוריאולנוס הכיר פצצות, והן הבעיתו אותו. בעוד ההדף מרים אותו באוויר ומשליך אותו אל עומק הזירה, זרועותיו התרוממו לגונן על ראשו. כשפגע בקרקע, הוא שיטח את עצמו אוטומטית על הבטן, כשהלחי צמודה לאבק וזרוע אחת מכסה על העין והאוזן החשופות.

הפיצוץ הראשון, שנראה שמקורו בשער הראשי, חולל שרשרת של פיצוצים נוספים ברחבי הזירה. בריחה לא באה בחשבון. כל שהיה יכול לעשות הוא להיאחז בקול הרעם, לקוות שייגמר ולנסות לשלוט בפאניקה. הוא נכנס למה שהוא וטיגריס כינו "זמן פצצות", הזמן הסוריאליסטי כשהרגעים נמתחים ומתכווצים בדרכים שנדמה כאילו קוראות תיגר על המדע.

במהלך המלחמה הקצה הקפיטול לכל אזרח מקלט סמוך לביתו. לבניין המפואר שבו גרה משפחת סנואו היתה קומת מרתף כה יציבה ורחבת ידיים, שלא רק דיירי הבניין הוקצו לשם אלא גם חצי מדיירי הבלוק. לרוע המזל, מערכת המעקב של הקפיטול הסתמכה במידה רבה על חשמל. מכיוון שהחיבור לחשמל לא היה רציף והרשת נדלקה וכבתה כמו גחלילית בעקבות שיבושים במחוז 5, צופרי האזעקה לא היו מהימנים, ולעתים קרובות ההפצצות תפסו אותם לא מוכנים ולא היה זמן לסגת למרתף. בזמנים כאלה הוא, טיגריס וסבתנו — אלא אם כן היא בדיוק שרה את ההמנון — היו מסתתרים מתחת לשולחן האוכל, רהיט מרשים שגולף מגוש שיש יחיד וניצב בחדר פנימי. על אף היעדר החלונות ולמרות האבן המוצקה מעל ראשו, שריריו של קוריאולנוס תמיד התקשחו מאימה כששמע את שריקת הפצצות, ושעות חלפו לפני שהרגיש שהוא מסוגל לחזור וללכת כמו שצריך. גם הרחובות לא היו בטוחים, או האקדמיה. הם יכלו להפציץ אותך בכל מקום, אבל בדרך כלל הוא היה מסוגל למצוא מחסה טוב מזה. עכשיו, כשהוא חשוף לחלוטין להתקפה ושוכב בשטח הפתוח, הוא חיכה ש"זמן הפצצות" הבלתי נמנע יסתיים ותהה איזה נזק סופגים איבריו הפנימיים.

שום רחפת. ההבנה צצה ועלתה במחשבתו. לא היתה שום רחפת שהטילה את הפצצות מלמעלה. אז הן נשתלו? הוא הריח עשן, אז סביר להניח שכמה מהן היו פצצות תבערה. הוא הצמיד את הממחטה היומית לאף ולפה. כשבחן בעיניים מצומצמות את העשן שהפך לשחור מעפר הזירה, הוא ראה את לוסי גריי כחמישה מטרים ממנו, מכווצת לכדור, מצחה צמוד לקרקע ואצבעותיה סותמות את האוזניים, המרב שיכלה לעשות כשהיא אזוקה. היא השתעלה בחוסר אונים.

"תכסי את הפנים! תשתמשי במפית!" הוא קרא אליה. היא לא הסתכלה בכיוונו, אבל נראה ששמעה מכיוון שהיא התגלגלה על הצד והוציאה את הממחטה מהכיס. הלחמניות והעוף נפלו על הקרקע בעודה מצמידה את הבד אל פניה. בראשו עלתה מחשבה מעורפלת שזה בטח לא יועיל לשירה שלה.

כמה רגעי הפוגה פיתו אותו לחשוב שהכול נגמר, אבל בדיוק כשהרים את הראש, החריב פיצוץ ביציעים מעליו את מה שהיה פעם דוכן חטיפים — סוכר ורוד על מקל, תפוחים בציפוי קרמל — ופסולת בוערת הומטרה עליו. משהו פגע בכוח בראשו, ומשקל כבד של קורה נחת באלכסון על גבו, מועך אותו לקרקע.

קוריאולנוס ההמום שכב מטושטש זמן־מה. ריח חריף של בעירה צרב באפו, והוא קלט שהקורה בוערת. הוא ניסה להתעשת, להתפתל כדי להשתחרר, אבל העולם הסתחרר ופאי האפרסקים החמיץ בקיבתו.

"הצילו!" הוא הצטעק. קריאות דומות לעזרה נשמעו מסביב, אבל הוא לא הצליח לראות את הפצועים מבעד לעשן. "הצילו!"

האש חרכה בשערו, והוא חידש את המאמצים להיחלץ מהקורה, אך לשווא. כאב צורב התחיל לכרסם בצווארו ובכתפו, והוא הוצף בהבנה המחרידה שהוא נשרף למוות. הוא צרח שוב ושוב, אבל היה נדמה שהוא לבדו בבועה של עשן שחור ופסולת בוערת. ואז הוא ראה דמות מתרוממת מתוך הכבשן. לוסי גריי אמרה את שמו ואז ראשה הסתובב בבת אחת, כשמשהו מחוץ לטווח ראייתו משך את תשומת ליבה. היא התרחקה כמה צעדים בכיוון ההפוך, ואז היססה, מתלבטת.

"לוסי גריי!" הוא התחנן בקול צרוד. "בבקשה!"

היא העיפה מבט אחרון בדבר שפיתה אותה, יהיה אשר יהיה, אבל אז רצה אל קוריאולנוס. הקורה התרוממה מגבו אבל שוב צנחה מטה. היא התרוממה פעם נוספת והשאירה לו מספיק מקום לגרור את עצמו מעבר לה. לוסי גריי עזרה לו לקום, וכשזרועו כרוכה סביב כתפיה הם צלעו הלאה מהלהבות עד שקרסו במקום כלשהו במרכז הזירה.

תחילה היתה כל תשומת ליבו מרוכזת בשיעול ובמאבק בבחילה, אבל בהדרגה הוא הבחין בכאב בראשו, בכוויות לאורך צווארו, גבו וכתפיו. איכשהו אצבעותיו אחזו בחצאית החרוכה של לוסי גריי כאילו היא חבל הצלה. ידיה שבאזיקים, שנכוו בבירור, נחו מעוקלות בקרבת מקום.

העשן התפזר מעט, והוא ראה את הדפוס שבו נשתלו הפצצות סביב הזירה, חלק הארי שלהן בשער הכניסה. הנזק שנגרם שם היה כה כבד, שקוריאולנוס הצליח לראות חתיכה של רחוב ושתי דמויות נמלטות מהזירה. האם זה הדבר שלוסי גריי התלבטה לגביו לפני שבאה לעזרתו? האפשרות להימלט? מיועדים אחרים ודאי ניצלו את ההזדמנות. כן, הוא שמע את הסירנות עכשיו, ואת הצעקות שעלו מהרחוב.

חובשים עשו את דרכם מעל ההריסות ורצו אל הפצועים. "הכול בסדר," הוא אמר ללוסי גריי. "העזרה הגיעה." ידיים הושטו אליו, הרימו אותו אל אלונקה. הוא הרפה מהסלסולים שלה במחשבה שתהיה אלונקה נוספת עבורה, אבל בעודם נושאים אותו משם הוא ראה אוכף שקט מכריח אותה להישכב על הבטן, לוחץ קנה רובה אל העורף שלה וצועק שטף קללות. "לוסי גריי!" קרא קוריאולנוס. איש לא התייחס אליו.

החבטה שספג בראשו הקשתה עליו להתרכז, אבל הוא היה מודע לנסיעה באמבולנס ולכניסה דרך הדלתות הנחבטות לאותו אזור המתנה שבו שתה סודה לימון רק אתמול. ואז הוא הועבר אל שולחן, מתחת לאורות מסנוורים, בעוד צוות של רופאים מנסה להעריך את הנזק שנגרם לו. הוא רצה לישון, אבל הם לא הפסיקו לדחוף את פרצופיהם לתוך פניו ולדרוש תשובות, ריח ארוחת הצהריים בהבל פיהם מעורר בו עוד גל של בחילה. מוכנס אל מכונות, מוצא ממכונות, מחטים דוקרות בו, וסוף־סוף הוא הורשה, למרבה ההקלה, לשקוע בשינה. פה ושם במהלך הלילה מישהו העיר אותו והאיר אל תוך עיניו. כל עוד הוא היה מסוגל לענות על כמה שאלות בסיסיות, הם הניחו לו לשקוע שוב בחשכה.

כשהתעורר סוף־סוף, התעורר באמת, ביום ראשון, האור מבעד לחלון רימז על שעת אחר צהריים, וסבתנו וטיגריס רכנו מעליו במבטים מודאגים. הוא הרגיש תחושת ביטחון חמימה. אני לא לבד, הוא חשב לעצמו. אני לא בזירה. אני מוגן.

"הי, קוריאו," אמרה טיגריס. "אנחנו פה."

"שלום." הוא ניסה לחייך. "החמצת 'זמן פצצות'."

"מתברר שגרוע יותר מלהיות שם," אמרה טיגריס, "זה לדעת שאתה עובר את הכול לבד."

"לא הייתי לבד," הוא אמר. המורפליום וזעזוע המוח הקשו עליו להיזכר בבהירות. "לוסי גריי היתה שם. היא הצילה את החיים שלי, אני חושב." הוא לא ממש הצליח לעכל את זה. זה היה מתוק, אבל גם טורד מנוחה.

טיגריס לחצה על ידו. "זה לא מפתיע אותי. היא בבירור אדם טוב. מהרגע הראשון היא ניסתה להגן עליך מהמיועדים האחרים."

סבתנו לא מיהרה כל כך להשתכנע. אחרי שהצליח לצרף זיכרון לזיכרון ולתאר לה את הרצף המשוער של האירועים, היא הגיעה למסקנה הבאה: "ובכן, סביר להניח שהיא החליטה שאוכפי השקט יירו בה אם היא תנסה לברוח, ועדיין, היא הפגינה אופי. אולי, כפי שהיא טוענת, היא לא באמת ילידת המחוזות."

אכן, שבח אמיתי, או לכל הפחות המרב שהיה ניתן לצפות לו מסבתנו.

בעוד טיגריס עידכנה אותו לגבי כל הפרטים שהחמיץ, הבין עד כמה המצב מתוח כרגע בקפיטול. מה שקרה — או לכל הפחות מה שחדשות הקפיטול טענו שקרה — הפחיד מאוד את האזרחים, הן מבחינת ההשפעות המיידיות והן מבחינת ההשלכות לעתיד. הם לא ידעו מי הטמין את הפצצות — המורדים, כן, אבל מאיפה? אלה היו יכולים להיות מורדים מכל אחד משנים־עשר המחוזות, או אספסוף שנמלט ממחוז 13, או אפילו, ישמור הגורל, תא רדום כלשהו בקפיטול עצמו. ציר הזמן של המעשה היה תעלומה. מכיוון שהזירה עמדה ריקה, נעולה ומוזנחת בין משחק למשחק, היה אפשר לשתול שם את הפצצות שישה ימים או שישה חודשים קודם לכן. מצלמות האבטחה כיסו על הכניסות, אבל הקיר החיצוני המתפורר איפשר טיפוס. הם אפילו לא ידעו אם מישהו הפעיל את הפצצות מרחוק או שהן הופעלו בשל צעד שגוי כלשהו, אבל המחיר הלא צפוי שגבו עירער את הקפיטול עד היסוד. העובדה ששני המיועדים ממחוז 6 נהרגו מרסיסים לא ציערה איש, אבל אותה התפוצצות גבתה גם את חייהם של התאומים רינג. שלושה מדריכים אושפזו בבית החולים — נוסף על קוריאולנוס, גם אנדרוקלס אנדרסון וגאיוס ברין, המדריכים של המיועדים ממחוז 9. שני חבריו לספסל הלימודים נמצאו במצב אנוש — גאיוס איבד את שתי הרגליים — וכמעט כל האחרים, מדריכים, מיועדים ואוכפי שקט, נזקקו לטיפול רפואי כלשהו.

קוריאולנוס היה המום. הוא באמת חיבב את פולו ודידי, את האהבה שהרעיפו זה על זו, את האנרגיה שלהם. איפשהו בקרבת מקום אנדרוקלס, ששאף להיות לכתב חדשות הקפיטול כמו אמא שלו, וגאיוס, בן של אנשי המצודה שתמיד היתה לו אספקה בלתי נדלית של בדיחות גרועות, נאבקו על חייהם.

"מה לגבי ליזיסטרטה? היא בסדר?" ליזיסטרטה צעדה במקור מאחוריו.

סבתנו נראתה מוטרדת. "אה, היא. היא בסדר גמור. מסתובבת ואומרת שהנער הגדול והמכוער ממחוז שתים־עשרה גונן עליה בגופו, אבל מי יודע? משפחת ויקרס אוהבת את אור הזרקורים."

"כן?" שאל קוריאולנוס בפקפוק. הוא לא זכר אפילו פעם אחת שראה בן ויקרס באור הזרקורים, מלבד במסיבת עיתונאים שנתית קצרה שבה אישרו את בריאותו המצוינת של הנשיא רווינסטיל. ליזיסטרטה היתה אדם יעיל ומאופק, ומעולם לא משכה תשומת לב אל עצמה. אפילו הרמיזה שהיא יכולה להיות באותה רמה כמו ארכּני עיצבנה אותו.

"היא רק מסרה הצהרה קצרה אחת לעיתונאי מייד אחרי ההפצצה. אני מניחה שהיא אמרה את האמת, סבתנו," אמרה טיגריס. "אולי האנשים ממחוז שתים־עשרה פחות גרועים משאת מציגה אותם. גם ג'סאפ וגם לוסי גריי נהגו באומץ לב."

"ראית את לוסי גריי? בטלוויזיה, אני מתכוון. היא נראית בסדר?" הוא שאל.

"אני לא יודעת, קוריאו. לא הראו שום צילומים מגן החיות. אבל היא לא ברשימת המיועדים המתים," אמרה טיגריס.

"יש עוד? מלבד אלה ממחוז שש?" קוריאולנוס לא רצה להישמע נלהב ממותם, אבל הם היו המתחרים של לוסי גריי.

"כן, כמה נוספים מתו אחרי הפיצוצים," אמרה לו טיגריס.

שני הצמדים ממחוזות 1 ו־2 נמלטו בכיוון הפרצה שנפערה ליד שער הכניסה. השניים ממחוז 1 נורו למוות, הנערה ממחוז 2 הצליחה להגיע לנהר, קפצה מעל החומה ונהרגה בנפילה, ומרקוס נעלם לחלוטין. נער נואש, מסוכן וחזק הסתובב עכשיו חופשי בעיר. מכסה ביוב שהוזז ממקומו רימז שייתכן שהוא ירד אל ה"מסוע", רשת המסילות והמעברים שנבנתה מתחת לקפיטול, אבל איש לא ידע בוודאות.

"אני מניחה שהם רואים את הזירה כסמל," אמרה סבתנו. "בדיוק כמו בזמן המלחמה. החלק הגרוע ביותר הוא שעברו כמעט עשרים שניות לפני שקטעו את השידור שהועבר למחוזות, כך שאין ספק שזאת היתה עבורם סיבה למסיבה. החיות האלה."

"אבל אומרים שכמעט אף אחד במחוזות לא ראה את זה, סבתנו," ענתה טיגריס. "האנשים שם לא אוהבים לצפות בסיקור של משחקי הרעב."

"די בקומץ כדי שהשמועה תתפשט," אמרה סבתנו. "זה מסוג הסיפורים שמתלקחים ומתפשטים כמו שרפת בשדה קוצים."

הרופא שדיבר עם קוריאולנוס אחרי תקיפת הנחשים נכנס לחדר והציג את עצמו כד"ר ויין. הוא שלח את טיגריס וסבתנו הביתה ובדק את קוריאולנוס בזריזות. הוא הסביר לו על זעזוע המוח שלו (קל יחסית) ועל הכוויות, שהגיבו היטב לטיפול. יידרש זמן עד שהן יחלימו במלואן, אבל אם קוריאולנוס יתנהג יפה ומצבו ימשיך להשתפר, הוא ישוחרר בעוד יומיים.

"אתה יודע מה שלום המיועדת שלי? הידיים שלה נכוו בצורה קשה למדי," אמר קוריאולנוס. בכל פעם שחשב עליה הוא חש צביטה של אי־שקט, אבל אז המורפליום נכרך סביבו כמו צמר גפן.

"אין לי מושג," אמר הרופא. "אבל יש שם וטרינרית מצוינת. אני מניח שהיא תהיה בסדר גמור עד שהמשחקים יצאו לדרך. אבל זה לא צריך להדאיג אותך, בחור צעיר. אתה תשקיע את הכוחות שלך בהחלמה, ובשביל להחלים צריך לישון."

קוריאולנוס שמח לציית. הוא שקע שוב בשינה ולא חזר לערנות מלאה עד יום שני בבוקר. נוכח ראשו הדואב וגופו החבול, הוא לא חש דחיפות מיוחדת להשתחרר מבית החולים. המיזוג הקל את צריבת הכוויות, ומנות נדיבות של מזון תפל הונחו מולו באופן סדיר. הוא התעדכן בחדשות באמצעות מסך הטלוויזיה הגדול, בעודו שותה כמה שיותר סודה בטעם לימון. למחרת היתה אמורה להיערך הלווייתם הכפולה של התאומים. המצוד אחר מרקוס נמשך. האבטחה תוגברה בקפיטול ובמחוזות.

שלושה מדריכים נהרגו ושלושה היו מאושפזים — ארבעה אם סופרים את קלמנסיה. שישה מיועדים נהרגו, אחד נמלט וכמה נפצעו. אם ד"ר גול רצתה שיתחולל שינוי מקיף במשחקי הרעב, היא בהחלט קיבלה את מבוקשה.

אחר הצהריים התחיל מצעד המבקרים עם בואו של פסטוס, זרועו מונחת במתלה וכמה תפרים מתנוססים במקום שרסיס מתכת שיסף את לחיו. הוא אמר שהאקדמיה ביטלה את השיעורים, אבל התלמידים אמורים להגיע למחרת להלוויה של התאומים רינג. קולו נשבר כשהזכיר את התאומים, וקוריאולנוס תהה אם לו עצמו תהיה תגובה רגשית חזקה יותר ברגע שינתקו את עירוי המורפליום, שעימעם כאב ושמחה גם יחד. סאטיריה קפצה לבקר עם עוגיות ממאפייה, מסרה איחולי החלמה מהסגל ואמרה לו שאף שהתקרית היתה מצערת, היא רק משפרת את סיכוייו לזכות בפרס. לאחר זמן־מה הגיע סג'אנוס, שלא נפצע כלל, עם הילקוט של קוריאולנוס מהטנדר וערימה של כריכי קציץ הבשר המעולים של אמא שלו. היה לו מעט מאוד לומר בנושא המיועד הנמלט שלו. בסופו של דבר, טיגריס הגיעה ללא סבתנו שנשארה בבית לנוח, אבל שלחה תלבושת אחידה נקייה שיוכל ללבוש כשישוחרר. היא רצתה שייראה במיטבו למקרה שיהיו שם מצלמות. הם חילקו את הכריכים ביניהם וטיגריס ליטפה את ראשו הדואב עד שנרדם, בדיוק כפי שנהגה לעשות כשסבל מכאבי ראש כילד.

כשמישהו העיר אותו בשעות הקטנות של הלילה בין שני לשלישי, הוא חשב שזאת אחות שהגיעה לבדוק את המדדים שלו, אבל נרתע למראה פניה המיוסרות של קלמנסיה מעליו. ארס הנחשים, ואולי סם הנגד, גרמו לעורה החום־זהוב להתקלף וצבעו את לחמיות עיניה בצהוב חלמון. אבל גרועים מזה היו הטיקים שהשפיעו על כל גופה, גרמו לפניה להתכווץ, ללשונה לבצבץ מדי פעם מפיה ולידיה להירתע גם בעודה מושיטה אותן אליו.

"ששש!" היא סיננה. "אני לא אמורה להיות כאן. אל תגלה להם שבאתי אליך. מה הם אומרים? למה אף אחד לא בא לבקר אותי? ההורים שלי יודעים מה קרה? הם חושבים שאני מתה?"

קוריאולנוס המטושטש משינה ומתרופות לא הצליח להבין למה בדיוק היא מתכוונת. "ההורים שלך? אבל הם היו כאן. אני ראיתי אותם."

"לא. אף אחד לא בא לבקר אותי!" היא הצטעקה. "אני חייבת לצאת מכאן, קוריאו. אני מפחדת שהיא תהרוג אותי. זה מסוכן. אנחנו בסכנה!"

"מה? מי תהרוג אותך? את לא מדברת בהיגיון," הוא אמר.

"דוקטור גול, כמובן!" היא אחזה בזרועו, והנגיעה בכוויות שלו הכאיבה. "אתה יודע, אתה היית שם!"

קוריאולנוס ניסה לנתק את אצבעותיה ממנו. "את צריכה לחזור לחדר שלך. את חולה, קלמי. זה בגלל הארס. הוא גורם לך לדמיין דברים."

"אני מדמיינת את זה?" היא פתחה בכוח את חלוק בית החולים שלה וחשפה טלאי עור שהתמשך על החזה שלה ובמורד כתף אחת. הוא היה עשוי קשקשים כחולים, ורודים וצהובים בוהקים והזכיר את הנחשים שבמכל. כשהוא התנשף, היא צווחה, "וזה מתפשט! זה מתפשט!"

באותו הרגע שני אנשי צוות תפסו אותה, הרימו אותה ונשאו אותה מהחדר. הוא שכב ער למשך שארית הלילה וחשב על הנחשים, ועל העור שלה, ועל כלובי הזכוכית של האווקסים שהוכלאו בצורות מחליאות עם בעלי חיים במעבדה של ד"ר גול. האם לשם מועדות פניה של קלמנסיה? אם לא, למה ההורים שלה לא ביקרו אותה? למה נראה שאיש מלבדו אינו יודע מה קרה? אם קלמנסיה תמות, האם יעלימו גם אותו בתור העד היחיד? האם סיכן את טיגריס בכך שסיפר לה את הסיפור?

הקליפה הנעימה והמגוננת של בית החולים הפכה פתאום למלכודת ערמומית ההולכת וסוגרת עליו כדי לחנוק אותו. איש לא בדק לשלומו ככל שהשעות חלפו, וזה רק הוסיף לתחושת המצוקה. בסופו של דבר, ממש עם שחר, ד"ר ויין הופיע לצד מיטתו. "שמעתי שקלמנסיה ביקרה אותך אתמול בלילה," אמר בעליזות. "היא הבהילה אותך?"

"קצת." קוריאולנוס התאמץ להשיב באגביות.

"היא תהיה בסדר. הארס גורם מגוון תופעות לוואי חריגות בעודו יוצא בהדרגה מהמערכת. לכן לא הנחנו להורים שלה לבקר אותה. הם חושבים שהיא נמצאת בבידוד בגלל שפעת מידבקת במיוחד. היא תחזור להיראות בסדר בעוד יום־יומיים," אמר לו הרופא. "אתה יכול לבקר אותה אם נראה לך שתעמוד בזה. זה עשוי לעודד אותה."

"בסדר," אמר קוריאולנוס, שנרגע מעט. אבל הוא לא היה מסוגל למחוק מזיכרונו את מה שראה, לא בבית החולים ולא במעבדה. עם ניתוק עירוי המורפליום כל הקצוות העמומים התחדדו בבת אחת. החשדות שלו קילקלו את כל הפינוקים שקיבל באותו הבוקר, מארוחת הבוקר הגדולה של לביבות ובייקון, לסל הפירות הטריים והממתקים מהאקדמיה ולחדשות שהקלטת ההמנון בביצועו תושמע בהלוויית התאומים רינג, כעדות לאיכותו וכהכרה בקורבנות שהקריב בעצמו.

הסיקור התקשורתי של בוקר ההלוויה החל בשעה שבע, ועד השעה תשע שוב מילאו תלמידי האקדמיה את המדרגות בחזית. לפני קצת יותר משבוע הוא הרגיש שההקצאה של הנערה ממחוז 12 תדחף אותו לשוליים, ועכשיו חולקים לו כבוד על אומץ ליבו בפני האומה כולה. הוא ציפה שיקרינו סרטון שלו שר, אבל במקום זה דמותו ההולוגרפית הופיעה מאחורי הדוכן, ואף שבתחילה היא היתה דהויה מעט, בהמשך היא הפכה חדה ומדויקת. אנשים תמיד אמרו שמיום ליום הוא דומה יותר לאביו הנאה, אבל זו היתה הפעם הראשונה שהוא ממש ראה את זה. לא רק העיניים, אלא גם קו הלסת, השיער, היציבה הגאה. ולוסי גריי צדקה; בקול שלו באמת היתה סמכות אמיתית. בגדול, ההופעה היתה מרשימה למדי.

הקפיטול הכפיל את ההשקעה לעומת ההלוויה של ארכּני, ולתחושתו של קוריאולנוס זה היה הדבר הנכון לעשות, בהתחשב בכך שמדובר בתאומים. יותר נאומים, יותר אוכפי שקט, יותר דגלים. לא הפריע לו שחולקים שבחים לתאומים, גם אם הם מופרזים, והוא הצטער שהם אינם יכולים לדעת שההולוגרמה שלו פתחה את האירוע. מספר המיועדים המתים עלה, לאחר ששני המיועדים ממחוז 9 מתו מפצעיהם. מתברר שהווטרינרית עשתה כמיטב יכולתה, אבל בקשותיה החוזרות לאשפז אותם בבית החולים נענו בשלילה. גופותיהם המצולקות, לצד מה שנשאר מהמיועדים ממחוז 6, הושכבו על גב סוסים והוצגו לראווה לאורך דרך המלומדים. שני המיועדים ממחוז 1 והנערה ממחוז 2, כראוי לניסיון הבריחה הפחדני שלהם, נגררו מאחוריהם. ואז הגיעו שתי משאיות כלובים, כמו זאת שקוריאולנוס נסע בה אל גן החיות, אחת לבנים ואחת לבנות. הוא התאמץ לאתר את לוסי גריי, אבל לא הצליח למצוא אותה, דבר שהגביר את חששותיו. האם היא שוכבת חסרת תנועה על הרצפה, פצועה ורעבה?

כשארונות הכסף של התאומים הופיעו על המסך, הוא לא הצליח לחשוב אלא על המשחק הטיפשי שהמציאו במגרש המשחקים במהלך המלחמה, שהתבסס על משמעות שם משפחתם, רינג — טבעת. הם קראו לו "טבעות סביב הטבעות". שאר הילדים רדפו אחרי דידי ופולו ואז אחזו ידיים, יוצרים סביבם מעגל שלכד אותם. זה תמיד נגמר בכל הילדים, כולל התאומים, מתגלגלים מצחוק בערימה על הארץ. אח, להיות שוב בן שבע, בערימה שמחה עם חבריו, והחטיפים המזינים ממתינים על השולחן בבית הספר.

אחרי ארוחת הצהריים, ד"ר ויין אמר שקוריאולנוס יכול להשתחרר אם יבטיח לשמור על עצמו רגוע ושלֵו ולנוח הרבה במיטה, ומכיוון שקסמיו של בית החולים הועמו מאוד בינתיים, מיהר קוריאולנוס להחליף בגדים לתלבושת האחידה הנקייה. טיגריס אספה אותו וליוותה אותו הביתה בחשמלית, אבל אז היתה חייבת לחזור לעבודה. הוא וסבתנו בילו את אחר הצהריים בתנומה, וכשהתעורר גילה שאמא של סג'אנוס שלחה פשטידה טעימה.

טיגריס שיכנעה אותו ללכת לישון עם השקיעה, אבל הוא לא הצליח להירדם. בכל פעם שעצם את עיניו, הוא ראה את הלהבות מקיפות אותו, הרגיש את הקרקע רועדת תחתיו, הריח את העשן השחור המחניק. לוסי גריי כירסמה קודם לכן רק בשולי מחשבותיו, אבל עכשיו הוא לא הצליח לחשוב על איש מלבדה. מה שלומה? האם היא מחלימה ומקבלת אוכל, או שהיא סובלת וגוועת ברעב בביתן הקופים הנורא? בזמן שהוא שכב בבית החולים הממוזג עם עירוי מורפליום, האם הווטרינרית טיפלה בידיים שלה? האם העשן פגע בקולה יוצא הדופן? בכך שעזרה לו, האם חיסלה כל סיכוי לנותני חסות בזירה? הוא חש מבוכה מסוימת כשחשב על האימה שהפגין שכוב תחת הקורה, אבל המבוכה רק גברה במחשבה על מה שקרה אחר כך. בערוץ הקפיטול הצילומים מהפיצוצים היו מטושטשים מעשן. אבל האם זה קיים איפשהו? סרטון שלה מצילה אותו? וגרוע מזה, תיעוד שלו נאחז בחצאית הסלסולים שלה בעודם ממתינים לעזרה?

ידו גיששה בתוך מגירת ארונית הלילה ומצאה את הפודרייה של אמא שלו. בעודו שואף את ריח הוורדים, מחשבותיו נרגעו מעט, אבל חוסר המנוחה דחף אותו לצאת מהמיטה. במשך כמה שעות הוא שוטט בדירה, הסתכל על שמי הלילה, למטה אל הקורסו, אל חלונות השכנים מעבר לרחוב. בשלב מסוים הוא מצא את עצמו על הגג בין הוורדים של סבתנו, ולא זכר כלל שעלה במדרגות אל הגן. אוויר הלילה הצח, המבושם בריח הפרחים, עזר מעט, אבל עד מהרה הוא הביא עימו גל של רעידות והכול כאב לו שוב.

טיגריס מצאה אותו יושב במטבח כמה שעות לפני עלות השחר. היא הכינה תה והם אכלו את שאריות הפשטידה היישר מהתבנית. השכבות המתובלות של בשר, תפוחי אדמה וגבינה היו מנחמות, וכך גם התזכורת העדינה של טיגריס שהוא אינו אשם במצבה של לוסי גריי. אחרי הכול, שניהם עדיין היו ילדים, שכוחות עליונים מכתיבים את חייהם וגורלם.

הוא התעודד מעט והצליח לנמנם כמה שעות לפני ששיחת טלפון מסאטיריה העירה אותו. היא עודדה אותו להגיע הבוקר לבית הספר אם יוכל. פגישה נוספת של המדריכים והמיועדים תוכננה לקראת הראיונות, שייערכו על בסיס התנדבותי בלבד.

אחר כך באקדמיה, כשהשקיף מהמרפסת של אולם הוונזבי, מראה הכיסאות הריקים היה מערער. הוא ידע, עקרונית, ששמונה מיועדים מתו ואחד נעדר, אבל לא דמיין את ההשפעה שתהיה לזה על עשרים וארבעה השולחנות הקטנים בדפוס משונן ומטריד. מיועדים ממחוזות 1, 2, 6 ו־9 לא נכחו כלל, ורק אחד היה שם ממחוז 10. רוב המיועדים שנותרו היו פצועים, וכולם נראו רע. כשהמדריכים הצטרפו אל המיועדים שלהם, החוסרים בלטו עוד יותר. שישה מדריכים נהרגו או היו מאושפזים, ולאלה שהדריכו את הנמלטים ממחוזות 1 ו־2 לא היו מיועדים מול השולחן, ולכן לא היתה סיבה שיבואו. ליוויה קארדיו התייחסה לכך בקולניות, דרשה שיובאו מיועדים חדשים מהמחוזות, או לפחות שתקבל את ריפר, הנער שהוקצה לקלמנסיה שכולם חשבו שמאושפזת עם שפעת. בקשותיה לא נענו, וריפר ישב לבדו לשולחן שלו, תחבושת מוכתמת בדם יבש בצבע חלודה כרוכה סביב ראשו.

בעוד קוריאולנוס מתיישב מולה, לוסי גריי אפילו לא ניסתה לחייך. שיעול צרוד טילטל את חזה, ופיח עדיין הכתים את בגדיה. אבל הווטרינרית התעלתה על ציפיותיו של קוריאולנוס, שכן עור ידיה של לוסי גריי החלים יפה.

"הַיי," הוא אמר והניח מולה על השולחן כריך חמאת אגוזים ושתיים מהעוגיות של סאטיריה.

"הֵיי," היא אמרה בקול צרוד. כל ניסיון לפלרטט או אפילו להביע אחוות רעים נזנח לחלוטין. היא נגעה בכריך, אבל נראתה עייפה מכדי לאכול אותו. "תודה."

"לא, תודה לך שהצלת את חיי." הוא אמר את זה בקלילות, אבל בעודו מסתכל בעיניה, הקלילות התפוגגה.

"זה מה שאתה אומר לאנשים?" היא שאלה. "שהצלתי את חייך?"

הוא אמר את זה לטיגריס ולסבתנו, ואז, אולי מכיוון שלא ידע מה בדיוק לעשות במידע, הניח לו להתפוגג ממחשבותיו כמו חלום. עכשיו, מול המושבים הריקים של הנפגעים סביבם, זיכרון האופן שבו הצילה אותו בזירה תבע את תשומת ליבו, והוא לא היה יכול עוד להתעלם מחשיבות הדבר. אלמלא העזרה של לוסי גריי, הוא היה מת סופית ובאופן מוחלט. עוד ארון מבריק עמוס פרחים. עוד כיסא ריק. כשדיבר שוב, המילים נלכדו בגרונו לפני שכפה עליהן לצאת. "סיפרתי למשפחה שלי. באמת. תודה רבה, לוסי גריי."

"טוב, היה לי קצת זמן פנוי," היא אמרה, ואצבע רועדת אחת ריפרפה על עיטור הפרח על אחת העוגיות. "עוגיות יפות."

עכשיו הוא היה מבולבל. אם היא הצילה את חייו, הוא חייב לה... מה? כריך ושתי עוגיות? ככה הוא שילם לה. על חייו. שמתברר שהיו זולים מאוד בעיניו. למען האמת, הוא היה חייב לה את הכול. הוא הרגיש סומק בוער בלחייו. "היית יכולה לברוח. ואם היית עושה את זה, אני הייתי נשרף למוות לפני שהגיעו אלי."

"לברוח, מה? נראה לי מאמץ גדול מדי בשביל לחטוף ירייה," היא אמרה.

קוריאולנוס ניענע בראשו. "את יכולה להתבדח, אבל זה לא ישנה את מה שעשית למעני. אני מקווה שאוכל להשיב לך טובה בצורה כלשהי."

"גם אני מקווה," היא אמרה.

ובמילים מעטות אלה הוא הרגיש שמשהו משתנה ביניהם. כמדריך שלה, הוא היה עד כה מרעיף המתנות הנדיב שזוכה תמיד לאסירות תודה. עכשיו היא הפכה הכול בכך שנתנה לו מתנה שאין כדוגמתה. על פני השטח הכול נראה אותו הדבר. נערה כבולה, נער מציע מזון, אוכפי שקט שומרים על המצב הקיים. אבל עמוק בפנים דברים לעולם לא יוכלו להיות כפי שהיו עד עכשיו ביניהם. הוא תמיד יהיה חייב לה. היתה לה זכות לתבוע דברים.

"אני לא יודע איך," הוא הודה.

לוסי גריי העיפה מבט סביב החדר, מסתכלת על הפצועים שיתחרו בה. ואז היא הסתכלה לו ישר בעיניים, ובקולה היתה נימה של חוסר סבלנות. "אתה יכול להתחיל בזה שתחשוב שאני באמת מסוגלת לנצח."

חלק שני:
הפרס

11

דבריה של לוסי גריי לא היו נעימים, אבל במחשבה נוספת נאלץ קוריאולנוס להודות שזה הגיע לו. הוא מעולם לא האמין באמת שהיא מסוגלת לנצח במשחקים. זה לא היה חלק מהאסטרטגיה שלו, לגרום שזה יקרה. הוא רק קיווה שהקסם האישי שלה והעניין שהיא מעוררת ידבקו גם בו ויעשו אותו לסיפור הצלחה. אפילו ההצעה שתשיר כדי להשיג נותני חסות היתה ניסיון לשמר את תשומת הלב שהביאה לו. אך לפני רגע העובדה שידיה החלימו היתה חדשות טובות מבחינתו, מכיוון שכעת תוכל להשתמש בהן כדי לנגן בגיטרה בערב הראיונות, לא כדי להגן על עצמה מהתקפה בזירה. העובדה שהיא חשובה לו, כפי שטען בגן החיות, רק הפכה את זה ליותר גרוע. הוא היה אמור לנסות לשמור על חייה, לעזור לה לנצח, ולא חשוב מה הסיכויים.

"התכוונתי למה שאמרתי, שאתה העוגה עם כל הקרם," אמרה לוסי גריי. "אתה היחיד שטרח להופיע בכלל. אתה והחבר שלך סג'אנוס. שניכם התנהגתם כאילו אנחנו בני אדם. אבל הדרך היחידה שתוכל להשיב לי טובה עכשיו היא לעזור לי לשרוד את הדבר הזה."

"אני מסכים." ההתגייסות למען המטרה שיפרה מעט את הרגשתו. "מעתה והלאה המטרה שלנו היא לנצח."

לוסי גריי הושיטה לו יד. "שנלחץ על זה יד?"

קוריאולנוס לחץ את ידה בזהירות. "אני מבטיח." האתגר מילא אותו אנרגיה. "הצעד הראשון: אני אתכנן אסטרטגיה."

"אנחנו נתכנן אסטרטגיה," היא תיקנה אותו. אבל היא חייכה ונגסה בכריך.

"אנחנו נתכנן אסטרטגיה." הוא עשה את החישוב שוב. "נשארו לך רק ארבעה־עשר מתחרים, אלא אם כן ימצאו את מרקוס."

"אם תצליח להחזיק אותי בחיים עוד כמה ימים, יכול להיות שאני אנצח כברירת מחדל," היא אמרה.

קוריאולנוס הסתכל סביב האולם על מתחריה השבורים והחולניים־למראה, הכורעים תחת השלשלאות, והמראה עודד אותו עד לרגע שבו נאלץ להודות שמצבה של לוסי גריי לא טוב בהרבה. ועם זאת, עכשיו כשמחוזות 1 ו־2 יצאו מהסיפור וג'סאפ שומר עליה, ועם התוכנית החדשה של נותני החסות, הסיכויים שלה השתפרו במידה אדירה לעומת יום הגעתה לקפיטול. אולי אם יצליח לדאוג לה לאוכל, היא תוכל לברוח ולהסתתר במקום כלשהו בזירה, בעוד האחרים הורגים זה את זה או מתים מרעב. "אני חייב לשאול משהו," הוא אמר. "אם זה יגיע לזה, את תהיי מסוגלת להרוג מישהו?"

לוסי גריי לעסה ושקלה מה לומר. "אולי מתוך הגנה עצמית."

"אלה משחקי הרעב. הכול זה הגנה עצמית," הוא אמר. "אבל אולי עדיף שתברחי מהמיועדים האחרים, ונשיג לך נותני חסות שישלחו לך אוכל. תחכי קצת."

"כן, זאת אסטרטגיה יותר מתאימה לי," היא אישרה. "לעמוד בדברים איומים הוא אחד הכישרונות שלי." היא התחילה להשתעל מחתיכת לחם יבשה.

קוריאולנוס נתן לה בקבוק מים מהילקוט שלו. "הראיונות עדיין מתקיימים, אבל רק למי שירצה. את חושבת שתעמדי בזה?"

"אתה צוחק? יש לי שיר מושלם לקול הצרוד הזה," היא אמרה. "מצאת לי גיטרה?"

"לא. אבל אני אמצא היום," הוא הבטיח לה. "בטוח יש מישהו שאוכל לשאול ממנו. אם נצליח להשיג לך נותני חסות, זה ישפר מאוד את סיכויי הניצחון שלך."

היא התחילה לדבר בקול קצת יותר מלא חיים על מה שתשיר. אבל הוקצו להם עשר דקות בלבד, והפגישה הקצרה הסתיימה כשפרופסור סיקל הורתה למדריכים לחזור למעבדת הביולוגיה הראשית.

בשל מה שהיו בוודאי אמצעי אבטחה משופרים, אוכפי שקט ליוו אותם לשם. ובעודם מתיישבים הדיקן הייבוטום מחק מרשימה את כל מי שהגיע. המדריכים הבריאים של המיועדים המתים והנעדרים, כולל ליוויה וסג'אנוס, כבר ישבו אל שולחנות המעבדה וצפו בד"ר גול שומטת גזרים אל הכלוב של הארנב. עורו של קוריאולנוס התכסה זיעה למראה. כל כך קרובה וכל כך משוגעת.

"הופל'ה הופ, המקל או הגזר? כולם גוססים ואתם..." היא פנתה אליהם בציפייה, וכולם מלבד סג'אנוס התחמקו ממבטה.

"לא בסדר," אמר סג'אנוס.

ד"ר גול צחקה. "המדריך הרחום שלנו. איפה המיועד שלך, ילד? יש לך מושג?"

חדשות הקפיטול המשיכו בסיקור המצוד אחר מרקוס, אבל בתדירות פחותה עכשיו. רשמית הוא נמלט לחלק מרוחק של המסוע, והרשויות ציפו שיילכד בקרוב. העיר נרגעה, מכיוון שהרוב הסכימו שהוא מת או שהוא עומד להיתפס בכל רגע. בכל אופן, נראה שחשוב לו יותר לברוח מאשר לטפס מהמסוע ולרצוח חפים מפשע בקפיטול.

"אולי בדרך אל החופש," אמר סג'אנוס בקול מאומץ. "אולי כבר נלכד ולא מגלים לנו. אולי נפצע ומסתתר. אולי מת. אני לא יודע. את יודעת?"

קוריאולנוס לא היה יכול אלא להתפעל מאומץ הלב של סג'אנוס. כמובן, סג'אנוס לא ידע כמה מסוכנת יכולה ד"ר גול להיות. אם לא ייזהר, הוא עלול לגמור בכלוב עם כנפיים של תוכי וחדק של פיל.

"לא, אל תעני," סינן סג'אנוס. "או שהוא מת או שהוא ימות בקרוב, כשתתפסו אותו ותגררו אותו בשלשלאות ברחובות."

"זאת זכותנו," ענתה ד"ר גול.

"לא, זאת לא! לא אכפת לי מה אתם אומרים. אין לכם זכות להרעיב אנשים, להעניש אותם בלי סיבה. שום זכות לקחת מהם את החיים שלהם והחופש שלהם. אלה דברים שכל אדם נולד איתם, והם לא שלכם. ניצחון במלחמה לא מקנה לכם את הזכות הזאת. יותר כלי נשק לא מקנים לכם את הזכות הזאת. זה שאתם מהקפיטול לא מקנה לכם את הזכות הזאת. שום דבר. אני אפילו לא יודע למה באתי לכאן היום." ובמילים אלה סג'אנוס קם ומיהר אל הדלת. כשניסה את הידית, היא לא זזה. הוא ניענע אותה ואז הסתובב אל ד"ר גול. "אז עכשיו את כולאת גם אותנו? כמו ביתן קופים קטן משלנו."

"לא קיבלת רשות ללכת," אמרה ד"ר גול. "שב, ילד."

"לא," סג'אנוס ענה בשקט, אבל כמה אנשים קפצו בבהלה.

לאחר שתיקה קצרה הדיקן הייבוטום התערב. "הדלת נעולה מבחוץ. הפקודות שניתנו לאוכפי השקט הן לא להפריע לנו עד שנודיע להם. שב, בבקשה."

"ואולי נבקש מהם שילוו אותך למקום אחר?" הציעה ד"ר גול. "אני חושבת שהמשרדים של אבא שלך נמצאים בקרבת מקום." למרות ההתעקשות שלה לקרוא לו ילד, היא בבירור ידעה בדיוק מיהו סג'אנוס.

סג'אנוס רתח מכעס ומהשפלה, ולא רצה או לא היה מסוגל לזוז. הוא פשוט עמד שם ולטש מבט בד"ר גול, עד שהמתח הפך בלתי נסבל.

"יש מושב פנוי לידי." המילים יצאו מפיו של קוריאולנוס בלי שהתכוון.

ההצעה הסיחה את דעתו של סג'אנוס, ונראה שכל הרוח יוצאת לו מהמפרשים. הוא נשם נשימה עמוקה, חזר לאורך המעבר והתיישב על שרפרף המעבדה. יד אחת לפתה בכוח את רצועת הילקוט שלו והאחרת נסגרה לאגרוף על השולחן.

קוריאולנוס הצטער שדיבר. הוא הבחין בדיקן הייבוטום מעיף בו מבט תמה והעסיק את עצמו בפתיחת המחברת שלו ובהסרת המכסה מעל העט.

"כולכם נסערים," אמרה ד"ר גול לכיתה. "אני מבינה את זה. באמת. אבל אתם חייבים ללמוד לרתום את הרגשות שלכם ולמשול בהם. במלחמות מנצחים עם הראש, לא עם הלב."

"חשבתי שהמלחמה נגמרה," אמרה ליוויה. גם היא נראתה כועסת, אבל בצורה שונה מסג'אנוס. קוריאולנוס ניחש שהיא פשוט מעוצבנת מזה שאיבדה את המיועד החסון שלה.

"כך את חושבת? גם אחרי מה שעברת בזירה?" שאלה ד"ר גול.

"אני חשבתי ככה," התערבה ליזיסטרטה. "ואם המלחמה נגמרה, טכנית ההרג אמור להסתיים, לא?"

"אני מתחיל לחשוב שהוא לעולם לא יסתיים," הודה פסטוס. "המחוזות תמיד ישנאו אותנו, ואנחנו תמיד נשנא אותם."

"אני חושבת שעלית על משהו," אמרה ד"ר גול. "בואו נתייחס לרגע למלחמה כנתון. העימות עשוי להיחלש ולהתעצם, אבל לעולם לא יחדל לחלוטין. מה אמורה להיות אם כך המטרה שלנו?"

"את אומרת שאי אפשר לנצח?" שאלה ליזיסטרטה.

"בואו נניח שלא," אמרה ד"ר גול. "מה צריכה להיות האסטרטגיה שלנו?"

קוריאולנוס קפץ שפתיים כדי לא לפלוט את התשובה. היא היתה כל כך ברורה. ברורה מדי. אבל הוא ידע שטיגריס צודקת והוא חייב להימנע מכל קשר עם ד"ר גול, אפילו כזה שיזכה אותו בשבחים מצידה. בעוד הכיתה מהרהרת בשאלה, היא צעדה הלוך ושוב במעבר, ולבסוף נעצרה ליד השולחן שלו. "מר סנואו? יש לך רעיון לגבי מה שעלינו לעשות במלחמה האין־סופית שלנו?"

הוא ניחם את עצמו במחשבה שהיא זקנה ואיש אינו חי לנצח.

"מר סנואו?" היא התעקשה. הוא הרגיש כאילו הוא הארנב שהיא דוקרת במוט המתכת שלה. "תרצה להסתכן בניחוש?"

"אנחנו צריכים לשלוט בה," הוא אמר בשקט. "אם אי אפשר לנצח במלחמה, אנחנו חייבים לשלוט בה, לנצח. בדיוק כמו שאנחנו עושים עכשיו. בזה שאוכפי השקט נמצאים במחוזות, באמצעות החוקים הקשוחים והתזכורות לגבי מי הבוס, כמו משחקי הרעב. בכל תרחיש עדיף להיות אלה שידם על העליונה, המנצחים ולא המובסים."

"אם כי במקרה שלנו זה הרבה פחות מוסרי," רטן סג'אנוס.

"זה לא בלתי מוסרי להגן על עצמנו," ענתה ליוויה. "ומי לא יעדיף להיות המנצח ולא המובס?"

"אני לא בטוחה שאני רוצה להיות זה או זה," אמרה ליזיסטרטה.

"אבל זאת לא היתה אפשרות," הזכיר לה קוריאולנוס, "על פי התנאים שהוגדרו בשאלה. לא אם חושבים על זה."

"לא אם חושבים על זה, מה, קסקה?" אמרה ד"ר גול בעודה צועדת בחזרה לאורך המעבר. "קצת מחשבה יכולה להציל חיים רבים."

הדיקן הייבוטום שירבט על דף רשימת השמות שלו. אולי הייבוטום הוא ארנב לא פחות ממני, חשב קוריאולנוס ותהה אם הוא מבזבז את זמנו בדאגות לגביו.

"אבל התעודדו," המשיכה ד"ר גול בעליזות. "כמו ברבות מנסיבות החיים, במלחמה יש יתרונות וחסרונות גם יחד. וזאת המשימה הבאה שלכם. כתבו לי חיבור על כל הדברים החיוביים במלחמה. כל דבר שאתם אוהבים בה."

רבים מחבריו לכיתה הרימו מבט בהפתעה, אבל לא קוריאולנוס. האישה שיסתה נחשים בקלמנסיה בשביל הכיף. היא בבירור התענגה על כאב של אחרים, וכנראה הניחה שזה נכון לגבי כולם.

המצח של ליזיסטרטה התקמט. "אוהבים בה?"

"זה לא ייקח הרבה זמן," אמר פסטוס.

"זה פרויקט קבוצתי?" שאלה ליוויה.

"לא, אישי. הבעיה במשימות קבוצתיות היא שבדרך כלל אדם אחד עושה את כל העבודה," אמרה ד"ר גול ושילחה לעבר קוריאולנוס קריצה שגרמה לו להצטמרר. "אבל הרגישו חופשיים להתייעץ עם בני משפחה. ייתכן שהם יפתיעו אתכם. היו כנים ככל שאתם מעיזים. הביאו את החיבורים לפגישת המדריכים של יום ראשון." היא הוציאה כמה גזרים נוספים מכיסה, פנתה בחזרה אל הארנב ונראה ששכחה מהם.

כששיחררו אותם מהכיתה, סג'אנוס צעד בעקבות קוריאולנוס במסדרון. "אתה חייב להפסיק להציל אותי."

קוריאולנוס נד בראשו. "נראה שאני לא שולט בזה. זה כמו עווית לא רצונית."

"אני לא יודע מה הייתי עושה אם לא היית כאן." הקול של סג'אנוס הפך שקט. "האישה הזאת מרושעת. צריך לעצור אותה."

קוריאולנוס הרגיש שאין טעם בשום ניסיון להפיל את ד"ר גול מעל הכס, אבל ניסה להפגין השתתפות. "אתה ניסית."

"ונכשלתי. הלוואי שהמשפחה שלי היתה פשוט חוזרת הביתה. למחוז שתיים, שאליו אנחנו שייכים. לא שהם היו רוצים אותנו," אמר סג'אנוס. "אני עוד אמות בגלל ההשתייכות שלי לקפיטול."

"זאת תקופה רעה, סג'אנוס. עם המשחקים והפצצות והכול. אף אחד לא במיטבו כרגע. אל תעשה שום דבר פזיז כמו לברוח." בעודו טופח על השכם של סג'אנוס הוא חשב, יכול להיות שאני אצטרך טובה.

"לברוח לאן? איך? עם מה?" אמר סג'אנוס. "אבל אני באמת מעריך את התמיכה שלך. הלוואי שהייתי מצליח למצוא דרך להודות לך."

למעשה, היה משהו שקוריאולנוס היה צריך. "אין לך במקרה גיטרה שאוכל לשאול, נכון?"

למשפחת פלינת' לא היתה גיטרה, ולכן קוריאולנוס הקדיש את שארית אחר הצהריים של יום רביעי בניסיון למלא את ההבטחה שלו ללוסי גריי. הוא שאל בבית הספר, אבל הכי הרבה שהגיע אליו היה, אולי, מוויפסניה סיקל, המדריכה של הבן ממחוז 7, טריץ', שליהטט באגוזים בגן החיות.

"אני חושבת שהיתה לנו גיטרה בזמן המלחמה," היא אמרה לו. "אני אבדוק ואחזור אליך. אני מאוד אשמח לשמוע את הנערה שלך שרה שוב!" הוא לא היה בטוח אם הוא מאמין לה; בני סיקל לא עשו עליו רושם מוזיקלי. ויפסניה ירשה מדודתה אגריפינה את התחרותיות שלה, ומי יודע, אולי המטרה שלה היתה דווקא להרוס את ההופעה של לוסי גריי. אבל גם הוא היה יכול לשחק במשחק הזה, אז הוא אמר לה שהיא הצילה אותו והמשיך בחיפושים.

מכיוון שמהאקדמיה לא יצא דבר, הוא חשב על פלוריבוס בל. אולי נשארו לו כלי נגינה מימי מועדון הלילה שלו?

ברגע שהדלת בסמטה האחורית נפתחה, בואה בל התחילה לעשות שמיניות בין רגליו של קוריאולנוס כשהיא מגרגרת כמו מנוע קטן. היא כבר לא היתה צעירה, בת שבע־עשרה, והוא נזהר כשהרים אותה.

"כן, היא תמיד שמחה לפגוש חבר ותיק," אמר פלוריבוס והזמין את קוריאולנוס להיכנס.

לתבוסת המחוזות לא היתה השפעה רבה על עסקיו של פלוריבוס שכן הוא עדיין התפרנס מהשוק השחור, גם אם עכשיו התמקד בסחורות יוקרתיות יותר. עדיין היה קשה להשיג אלכוהול סביר, איפור וטבק. מחוז 1 חזר בהדרגה לספק תענוגות לקפיטול, אבל לא לכל אחד היתה אפשרות להשיג אותם, והמחיר היה יקר. בני משפחת סנואו כבר לא היו לקוחות קבועים, אבל טיגריס ביקרה את פלוריבוס פה ושם כדי למכור לו את תלושי המזון שהיו מאפשרים להם לקנות בשר או קפה, שבדרך כלל לא יכלו להרשות לעצמם. אנשים שמחו לשלם על הזכות לקנות שוק טלה נוספת.

פלוריבוס נודע בדיסקרטיות שלו ונותר אחד האנשים המעטים שקוריאולנוס לא היה צריך להעמיד פנים בחברתם שהוא עשיר. פלוריבוס ידע מה מצבה של משפחת סנואו, אבל מעולם לא פלט את זה באוזני אחרים או גרם למשפחה להרגיש נחותה. היום הוא מזג לקוריאולנוס כוס תה קר, מילא צלחת בעוגות והציע לו כיסא. הם שוחחו על הפצצות ועל הזיכרונות הרעים מהמלחמה, אבל עד מהרה פנתה השיחה אל לוסי גריי, שעשתה על פלוריבוס רושם חיובי מאוד.

"אילו היו לי כמה זמרות כמוה, יכול להיות שהייתי שוקל לפתוח מחדש את המועדון," אמר פלוריבוס בקול מהורהר. "עדיין הייתי מוכר את הדברים היפים שלי, אבל הייתי יכול להעלות הופעות בסופי שבוע. האמת שכולנו היינו עסוקים כל כך בהרג הדדי ששכחנו איך עושים כיף. אבל היא יודעת, הנערה שלך."

קוריאולנוס סיפר לו על התוכנית לריאיון ושאל אם יש לו אולי גיטרה שיוכלו לשאול. "אנחנו נשמור עליה יפה, אני מבטיח. כשהיא לא תנגן הגיטרה תהיה שמורה בבית שלי, ואני אחזיר אותה מייד אחרי ההופעה."

לא היה צורך לשדל את פלוריבוס. "אתה יודע, אני ארזתי הכול אחרי שהפצצות תפסו את סיירוס. זה טיפשי מצידי, האמת. כאילו הייתי יכול לשכוח את אהבת חיי בקלות כזאת." הוא קם והזיז ערימה של ארגזי בושם, וחשף מאחוריה דלת ארון ישן. על המדפים שבפנים היו מסודרים באהבה מגוון כלי נגינה. פלוריבוס הוציא נרתיק עור, נקי מאבק באופן מפתיע, ופתח אותו. ריח נעים של עץ ישן וחומר הברקה הכה באפו של קוריאולנוס בעודו מסתכל על החפץ הזהוב הנוצץ שבפנים. הגיטרה היתה מעוצבת כמו גוף אישה, ששת המיתרים מתמשכים במעלה הצוואר הארוך עד מפתחות הכיוון. הוא פרט עליה בעדינות באצבע. היא לא היתה מכוונת, אבל הצליל העשיר הידהד היישר דרכו.

קוריאולנוס ניענע בראשו. "היא יפה מדי. אני מפחד שאזיק לה."

"אני סומך עליך. ואני סומך על הנערה שלך. ממש מסקרן אותי לשמוע מה היא תצליח לעשות איתה." פלוריבוס סגר את הנרתיק והושיט אותו לקוריאולנוס. "קח את הגיטרה ותגיד לה שאני אחזיק לה אצבעות. טוב שיש ידידים בקהל."

קוריאולנוס לקח את הגיטרה באסירות תודה. "תודה רבה, פלוריבוס. אני מקווה שבאמת תפתח מחדש את המועדון. אני מבטיח שאגיע באופן קבוע."

"בדיוק כמו אבא שלך," אמר פלוריבוס בצחקוק. "כשהוא היה בערך בגילך, הוא היה האחרון שיצא משם בכל לילה עם הפרחח ההוא, קסקה הייבוטום."

לא היה חלק במשפט הזה שלא נשמע חסר פשר. אביו חמור הסבר, כה רציני וקפדן, מבלה במועדון לילה? ומכל האנשים שבעולם עם הדיקן הייבוטום? הוא מעולם לא שמע את שמותיהם מוזכרים יחד, אף שהיו בערך בני אותו גיל. "אתה צוחק, נכון?"

"לא, לא. הם היו צמד פרוע," אמר פלוריבוס. אבל לפני שהספיק להרחיב, לקוחה הגיעה והשיחה נקטעה.

קוריאולנוס לקח את הפרס שלו הביתה בזהירות רבה והניח אותו על השידה. טיגריס וסבתנו השמיעו קולות התפעלות, אבל הוא חיכה בקוצר רוח לראות את תגובתה של לוסי גריי. יהיה אשר יהיה הכלי שהיה לה במחוז 12, אין סיכוי שהוא מתחרה בזה של פלוריבוס.

הראש שלו כאב מספיק כדי ללכת לישון עם השקיעה, אבל עבר זמן עד שהצליח להירדם, הוא היה טרוד מדי לגבי הקשר בין אבא שלו ובין "הפרחח ההוא, קסקה הייבוטום". אם הם היו חברים, כפי שהשתמע מדבריו של פלוריבוס, לא נותר דבר מרגשי הקִרבה. איכשהו היתה לו הרגשה שלא משנה כמה קרובים היו בימי המועדונים שלהם, הקשר ביניהם לא הסתיים בטוב. ברגע שיוכל, הוא ילחץ על פלוריבוס לספק לו עוד פרטים.

אבל הימים הבאים לא איפשרו זאת, משום שהוקדשו במלואם להכנת לוסי גריי לריאיון שנקבע לשבת בערב. כל צמד של מדריך ומיועד קיבל כיתה לעבוד בה. שני אוכפי שקט עמדו על המשמר, אבל האזיקים והשלשלאות הוסרו. טיגריס שלחה איתו שמלה ישנה שלה, אמרה שאם לוסי גריי תסכים, היא תכבס ותגהץ את שמלת הסלסולים לקראת השידור. לוסי גריי היססה, אבל כשהוא נתן לה את המתנה האחרת מטיגריס, סבון קטן בצורת פרח בריח לוונדר, היא הורתה לו להסתובב והחליפה בגדים.

הדרך האוהבת שבה החזיקה את הגיטרה, כאילו יש בכלי רוח חיים, רימזה לו על עבר כה שונה משלו, שהוא התקשה לדמיין אותו. היא הקדישה זמן רב לכיוון המיתרים ואז ניגנה שיר אחר שיר. נראה שהיא רעבה למוזיקה לא פחות מלארוחות שהביא. הוא מילא אותה בכל המזון שהצליח לחסוך מעצמו, והביא לה בקבוקים של תה מומתק בסירופ תירס להרגעת הגרון. מצבם של מיתרי הקול שלה השתפר מאוד עד שהערב הגדול הגיע.

"משחקי הרעב: ערב הראיונות" נפתח באודיטוריום של האקדמיה מול קהל, בשידור חי לכל רחבי פאנם. המנחה היה החזאי המוקיוני של ערוץ הקפיטול, לוּקְרישֶס "לאקי" פְליקֶרְמן. אחרי כל מקרי המוות זה נראה איכשהו בלתי הולם להחריד ובו־בזמן מנחם באופן מפתיע. לאקי היה לבוש חליפה כחולה בעלת צווארון גבוה ועיטורי אבני חן מזויפות, שערו שהוחלק בג'ל היה מכוסה אבקה בצבע נחושת, ומצב הרוח שלו היה עליז באופן מובהק. המסך האחורי של הבמה, שריד מהפקה כלשהי מלפני המלחמה, היה מעוצב בדוגמת שמי כוכבים וניצנץ בהתאם.

לאחר שהתנגנה גרסה עולצת של ההמנון, קידם לאקי בברכה את הצופים למשחקי רעב חדשים בעידן חדש, שבו אזרחי הקפיטול יכולים להשתתף על ידי מתן חסות למיועדים שיבחרו. במהומת הימים האחרונים, המיטב שהצוות של ד"ר גול הצליח לעשות היה לאפשר לנותני החסות לבחור מתוך רשימה של שישה פריטי מזון בסיסיים שאותם יוכלו לשלוח למיועדים.

"אתם בוודאי תוהים, למה לכם," צייץ לאקי. ואז הסביר על ההימורים, מערכת פשוטה שבה ניתן להמר על המקומות הראשון, השני והשלישי, כמו הימורים במרוצי סוסים לפני המלחמה. כל מי שירצה לשלוח מתנת מזון למיועד או להמר עליו, יוכל לעשות זאת בסניף הדואר המקומי, שבו הצוות ישמח לסייע. החל ממחר יהיו סניפי הדואר פתוחים משמונה בבוקר עד שמונה בערב, כדי לאפשר לאנשים להמר לפני פתיחת משחקי הרעב ביום שני. לאחר הצגת החידוש הזה במשחקים, לא נותר ללאקי הרבה מה לעשות מלבד להקריא מתוך כרטיסיות בין ריאיון לריאיון, אבל הוא הצליח להשחיל גם כמה קסמים, למשל, למזוג יין בצבעים שונים מאותו בקבוק כדי להרים כוס לחיי הקפיטול, או להוציא יונה מתוך השרוולים המתרחבים בז'קט שלו.

רק למחצית מכל צמדי המדריכים והמיועדים שיכלו להשתתף היה מה להציג. קוריאולנוס ביקש להיות אחרון. הוא ידע שאיש לא יוכל להתחרות בלוסי גריי, אבל רצה שהיא תחתום את התוכנית לשם העצמת הרושם. המדריכים האחרים סיפקו חומר רקע על המיועדים שלהם בניסיון למצוא דברים שהקהל יזכור, ואז קראו לאנשים לפרוש עליהם חסות. כדי להדגים את כוחו של ג'סאפ, ליזיסטרטה ישבה יפה בכיסא שלה בעודו מרים אותו בקלות מעל ראשו. הנער של איו ג'ספר ממחוז 3, סירק, אמר שהוא מסוגל להדליק אש באמצעות המשקפיים שלו, והיא, על בסיס ההבנה המדעית שלה, הציעה זוויות ושעות שיקלו את המשימה. ג'ונו פיפּס הסנובית הודתה שהתאכזבה לקבל את בּוֹבּין הזעיר. כבת למשפחת פיפס, ממייסדי הקפיטול, האם לא הגיע לה משהו מוצלח יותר מאשר מחוז 8? אבל הוא קנה את ליבה כשסיפר לה על חמש דרכים שונות שהוא יכול להרוג בהן מישהו באמצעות מחט תפירה. קורל, הנערה של פסטוס ממחוז 4, דיברה על המיומנות שלה בשימוש בקלשון, נשק שהיה זמין בדרך כלל בזירה. היא הדגימה זאת באמצעות מטאטא ישן, חובטת ומנופפת בו בתנועות זורמות, שלא הותירו מקום לספק בדבר מומחיותה. היכרותה של דוֹמישה וימזיוויק, יורשת אימפריית מוצרי החלב, עם עולם הפרות התבררה כבעלת ערך. דומישה הפטפטנית הצליחה למשוך את המיועד השרירי שלה ממחוז 10, טאנר, לשיחה כה נלהבת על שיטות שחיטה, שלאקי נאלץ לקטוע אותם לפני שיגלשו מעבר לזמן שהוקצה להם. ארכּני טעתה לגבי העניין שהנושא הזה יכול לעורר, שכן טאנר זכה למרב מחיאות הכפיים עד כה.

קוריאולנוס הקשיב בחצי אוזן בעודו מתכונן לעלות לבמה עם לוסי גריי. פיליקס רווינסטיל, שהנשיא היה דוד־רבא שלו, ניסה להרשים באמצעות המיועדת ממחוז 11, דיל, אבל קוריאולנוס לא הצליח להבין מה היתרון שהוא מנסה להציג, כי היא היתה כה חולה שאפילו השיעולים שלה בקושי נשמעו.

טיגריס שוב חוללה נס עם השמלה של לוסי גריי. הפיח והזוהמה נעלמו כלא היו והותירו שורות מעומלנות ורעננות של סלסולים בכל צבעי הקשת. היא שלחה גם צנצנת סומק שפבריציה זרקה, אבל נותר בה מעט צבע בתחתית. כאשר פניה שטופות ונקיות, לחייה ושפתיה מצובעות ושערה אסוף גבוה כמו שהיה באסיף, נראתה לוסי גריי, כפי שפלוריבוס אמר, כמו מישהי שעדיין זוכרת איך עושים כיף.

"אני חושב שהסיכויים שלך משתפרים מדקה לדקה," אמר קוריאולנוס וסידר ניצן ורד ורוד לוהט בשערה. הוא תאם את זה שבדש שלו, רק למקרה שמישהו יצטרך תזכורת למי לוסי גריי שייכת.

"טוב, אתה יודע איך אומרים. ההצגה לא נגמרת עד שהעורבני־החקיין שר," היא אמרה.

"העורבני־החקיין?" הוא צחק. "נראה לי שאת פשוט ממציאה את הדברים האלה."

"לא את זה. באמת יש ציפור כזאת עורבני־חקיין," היא הבטיחה לו.

"והוא שר במופע שלך?" הוא שאל.

"לא שלי, חומד. שלך. או של הקפיטול," אמרה לוסי גריי. "אני חושבת שעכשיו תורנו."

עם השמלה הנקייה שלה והתלבושת האחידה המגוהצת שלו, עצם הופעתם עוררה פרץ של מחיאות כפיים מהקהל. הוא לא ביזבז זמן ולא שאל אותה שאלות שלאיש לא אכפת מהן. במקום זאת הוא הציג את עצמו ונסוג לאחור, מותיר אותה לבדה באור הזרקורים.

"ערב טוב," היא אמרה. "אני לוסי גריי ביירד, מהלהק. התחלתי לכתוב את השיר הזה כשעוד הייתי במחוז שתים־עשרה, לפני שידעתי מה יהיה הסוף. אלה המילים שלי למנגינה ישנה. במקום שבאתי ממנו אנחנו קוראים לזה בלדה. זה שיר שמספר סיפור. ואני מניחה שזה הסיפור שלי. 'הבלדה על לוסי גריי ביירד'. אני מקווה שהיא תמצא חן בעיניכם."

קוריאולנוס שמע אותה שרה עשרות שירים בימים האחרונים, מלאים בכל דבר אפשרי, מיופי האביב ועד הייאוש קורע הלב על אובדן אמא שלה. שירי ערש ושירים מרקידים, קינות ופזמונים. היא שאלה לדעתו ושקלה את התגובות שלו על כל שיר. הוא חשב שהם בחרו בשיר מקסים על פלאי ההתאהבות, אבל אחרי כמה תיבות מהבלדה הזאת הוא ידע שזה לא שיר שהיא התאמנה עליו מולו. הנעימה הרדופה היתה אחראית לאווירה, והמילים עשו את השאר ברגע שהתחילה לשיר בקול צרוד מעשן ומעצב.

כשהייתי קטנטונת נפלתי דרך קבע.

כשגדלתי נפלתי לתוך זרועותיך.

נפלנו על זמנים קשים ודהה לנו הצבע.

אני מכרתי את החיוך, אתה נפלת על ברכיך.

רקדתי בשביל אוכל, חילקתי נשיקות ברצף.

אתה רימית והימרת ולא אמרתי, "אל תגנוב".

שרנו כדי לאכול ושתינו את הכסף.

ויום אחד עזבת, אמרת שאיתי לא טוב.

נכון, אני רעה, ומה עשית בחייך?

בסדר, אני רעה, זאת נקודת הפתיחה.

אם הפסקת לאהוב אותי, אני הפסקתי לפניך.

רק תן לי להזכיר מי אני בשבילך.

כשלקחת סיכון, אני זאת ששמרתי.

אני זאת שזוכרת איך היית גיבור.

את מילותיך בשינה רק אני שמעתי.

ועד שאמות את כל אלה אנצור.

מהר משתחשוב, הסוף שלי יגיע.

מהר משתחשוב תישאר לבד.

אז אל מי תלך מחר, מי אותך יושיע?

כי עם צלצול הפעמון, אהוב, תישאר בלי אף אחד.

ואני זאת שנתת לה לראות כשבכית.

שמכירה את הנשמה שנאבקת לגאול.

אך נלקחתי באסיף, מה חבל, לא זכית.

אז מה תעשה כשיכסו אותי בחול?

היה אפשר לשמוע סיכה נופלת באודיטוריום כשהשיר נגמר. כמה אנשים משכו באף, וכמה השתעלו, ולבסוף נשמע הקול של פלוריבוס צועק "בראוו" מקצה האודיטוריום, ולאחריו התחילו תשואות סוערות.

קוריאולנוס ידע שזה פגע בול, התיאור האפל, הנוגע ללב, ההרבה־יותר־מדי־אישי־הזה של החיים שלה. הוא ידע שאנשים ירעיפו עליה מתנות בזירה. שההצלחה שלה, אפילו עכשיו, הציגה גם אותו באור חיובי, כך שזאת היתה גם הצלחה שלו. שלג תמיד נוחת וכו'. הוא ידע שהוא אמור להיות מאושר מזה, לקפוץ משמחה בלב בעודו מפגין חזות צנועה ומרוצה.

אבל הדבר שהרגיש באמת היה קנאה.

12

"ואחרונה, אחרונה לא חביבה, הבת ממחוז שתים־עשרה... שייכת לקוריאולנוס סנואו."

"העניינים היו עשויים להתפתח אחרת מאוד אלמלא זכית בנערת הקשת בענן הקטנה שלך."

"האמת שכולנו היינו עסוקים כל כך בהרג הדדי ששכחנו איך עושים כיף. אבל היא יודעת. הנערה שלך."

הנערה שלו. שלו. כאן בקפיטול היה מובן מאליו שלוסי גריי שייכת לו, כאילו לא היו לה חיים לפני שהכריזו את שמה באסיף. אפילו סג'אנוס הצדקני האמין שהיא משהו שקוריאולנוס יכול לסחור בו. אם זאת אינה בעלות, אז מה כן? בשיר שלה הפריכה לוסי גריי את כל זה בכך שהציגה חיים שלא היה להם שום קשר אליו, ושכן היה להם הרבה מאוד קשר למישהו אחר. מישהו שהיא קראה לו "אהוב", לא פחות. ואף שלא היתה לקוריאולנוס כל בעלות על ליבה — הוא בקושי הכיר אותה! — לא מצא חן בעיניו שהלב הזה היה שייך למישהו אחר. אף שהשיר היה הצלחה ברורה, קוריאולנוס הרגיש נבגד איכשהו. אפילו מושפל.

לוסי גריי קמה וקדה, ואז הושיטה אליו את ידה. אחרי היסוס של רגע הוא הצטרף אליה בחזית הבמה, בעוד התשואות גוברות ואנשים נעמדים וממשיכים למחוא כפיים. פלוריבוס הוביל את הקריאות להדרן, אבל זמנם אזל, כפי שלאקי פליקרמן הזכיר להם, ולכן הם קדו קידה אחרונה וירדו מהבמה יד ביד.

כשהגיעו לשולי הבמה, היא התחילה להרפות מידו, אבל הוא הידק את אחיזתו. "טוב, את להיט. ברכותי. שיר חדש?"

"אני עובדת עליו כבר כמה זמן, אבל את הבית האחרון כתבתי רק לפני כמה שעות," היא אמרה. "למה? לא אהבת אותו?"

"הוא הפתיע אותי. היו לך כל כך הרבה שירים אחרים," הוא אמר.

"נכון." לוסי גריי שיחררה את ידה והעבירה אצבעות על מיתרי הגיטרה, פורטת נעימה קטנה אחרונה לפני שהחזירה את כלי הנגינה בעדינות לנרתיק. "העניין הוא כזה, קוריאולנוס. אני מתכוונת להילחם כמו לביאה כדי לנצח במשחקים האלה, אבל אני אהיה שם עם אנשים כמו ריפר וטאנר וכמה אחרים שכבר יודעים דבר או שניים על להרוג. שום דבר לא סגור."

"והשיר?" הוא דחק בה.

"השיר?" היא חזרה אחריו ושקלה את התשובה שלה לרגע. "השארתי כמה קצוות פתוחים במחוז שתים־עשרה. זה שאני מיועדת... טוב, מזל רע זה דבר אחד וכוונות רעות הן דבר אחר. כאן היו כוונות רעות. ודווקא מצד כאלה שחייבים לי הרבה. השיר הזה היה סוג של נקמה. רוב האנשים לא ידעו את זה, אבל הלהק יבין את המסר טוב מאוד. ורק מהם אכפת לי."

"משמיעה אחת?" שאל קוריאולנוס. "זה עבר די מהר."

"בת הדודה שלי, מוד אייבורי, לא צריכה יותר משמיעה אחת. הילדה הזאת לא שוכחת שום דבר שיש לו מנגינה," אמרה לוסי גריי. "נראה ששוב באו לקחת אותי."

שני אוכפי השקט שהופיעו לצידה התייחסו אליה עכשיו בידידותיות מסוימת, שאלו אם היא מוכנה ליציאה וניסו לכבוש חיוכים. בדיוק כמו אוכפי השקט במחוז 12. קוריאולנוס לא היה יכול אלא לתהות כמה ידידותית היא עשויה להיות. הוא העיף בהם מבט של מורת רוח, שלא השפיע כהוא זה, ושמע אותם מחמיאים לה על ההופעה בעודם לוקחים אותה משם.

הוא כבש את הרוגז וקיבל את הברכות שהורעפו עליו מכל עבר. הן הזכירו לו שהוא הכוכב האמיתי של הערב. לוסי גריי אולי לא לגמרי מבינה את זה, אבל בעיני הקפיטול היא שייכת לו. מה הטעם לזקוף משהו לזכות מיועדת מהמחוזות? הוא נאחז בזה עד שנתקל בפלוריבוס, שהשתפך כולו, "איזו הופעה, היא פשוט כישרון טבעי! אם היא תצליח לשרוד, אני אעשה כל מה שאוכל כדי להפוך אותה לכוכבת במועדון שלי."

"זה נשמע קצת מסובך. לא ישלחו אותה הביתה?" שאל קוריאולנוס.

"אנשים חייבים לי טובה או שתיים," אמר פלוריבוס. "אח, קוריאולנוס, נכון שהיא היתה מדהימה? אני כל כך שמח שקיבלת אותה, נערי. מגיע למשפחת סנואו לזכות בקצת מזל."

זקן מטופש עם הפאה המפודרת המגוחכת שלו והחתולה החלושה שלו. מה הוא יודע בכלל? קוריאולנוס עמד להבהיר לו דבר או שניים, אבל בדיוק אז סאטיריה הופיעה ולחשה באוזנו, "נראה לי שאפשר להתחיל לספור את הכסף של הפרס," והוא עזב את זה.

באותו הרגע סג'אנוס הופיע, שוב בחליפה חדשה, אישה קטנה ומדובללת־שיער בשמלה פרחונית יקרה תלויה על זרועו. השמלה לא שינתה דבר. שימו תפוח אדמה בשמלת נשף והוא עדיין יתחנן להפוך לפירה. לקוריאולנוס לא היה ספק שזאת מאמא.

כשסג'אנוס ערך ביניהם היכרות, הושיט קוריאולנוס יד ללחיצה וחייך אליה חיוך חם. "גברת פלינת', לכבוד הוא לי. אני מבקש את סליחתך על ההתעלמות. כבר ימים שאני מתכוון לכתוב לך, אבל בכל פעם שאני מתיישב לעשות את זה, הראש שלי כל כך כואב מזעזוע המוח שאני לא מצליח לחשוב כמו שצריך. תודה רבה על הפשטידה הנהדרת."

מרוב שמחה, קמטים נחקקו בפניה של גברת פלינת' והיא צחקה צחוק נבוך. "אנחנו אלה שצריכים להודות לך, קוריאולנוס. אנחנו כל כך שמחים שיש לסג'אנוס כזה חבר טוב. אם תצטרך אי־פעם משהו, אני מקווה שתדע שאתה יכול לסמוך עלינו."

"טוב, זה נכון גם לגבַּי, גברתי. אני לשירותכם," הוא אמר. זאת היתה כזאת השתפכות שהוא היה משוכנע שהיא תפקפק בו. אבל לא מאמא. עיניה נמלאו דמעות והיא השמיעה קול מגרגר, אילמת לנוכח רוחב הלב שלו. היא חפרה בתיק שלה, פריט מכוער בגודל של מזוודה קטנה, הוציאה ממחטה בעלת שולי תחרה והתחילה לקנח את האף. למרבה המזל, טיגריס, שהנחמדות שלה כלפי כולם היתה אמיתית, הגיעה לאחורי הקלעים לחפש אותו ותפסה פיקוד על הפטפוט עם הפלינת'ים.

לבסוף ההתרגשות דעכה, ובדרך הביתה ניתחו בני הדודים את אירועי הערב, מהשימוש המאופק של לוסי גריי בסומק ועד הגזרה המצערת של השמלה של מאמא. "אבל באמת, קוריאו, אני לא יכולה לדמיין התפתחות יותר חיובית עבורך," אמרה טיגריס.

"אני בהחלט מרוצה," הוא אמר. "אני חושב שנוכל להשיג לה נותני חסות. אני רק מקווה שהשיר לא ירתיע אנשים."

"הוא מאוד ריגש אותי. אני חושבת שרוב האנשים הרגישו כמוני. הוא לא מצא חן בעיניך?" היא שאלה.

"ברור שהוא מצא חן בעיני, אבל אני יותר פתוח ומקבל מרוב האנשים," הוא אמר. "זאת אומרת, מה את חושבת שהיא רמזה שקרה?"

"נשמע לי שהיא עברה תקופה לא קלה. מישהו שהיא אהבה שבר לה את הלב," ענתה טיגריס.

"זה לא כל הסיפור," הוא לא ויתר, כי הוא לא היה מוכן שאפילו טיגריס תחשוב שהוא מקנא באיזה אפס מהמחוזות. "היה שם החלק שהיא מכרה את החיוך שלה."

"טוב, זה יכול להיות כל דבר. אחרי הכול, היא מופיעה על במה," אמרה טיגריס.

הוא שקל את זה. "אני מניח."

"אמרת שהיא איבדה את ההורים שלה. היא בטח נאלצת לקיים את עצמה כבר שנים. אני לא חושבת שמישהו ששרד את המלחמה ואת השנים שאחריה יכול להאשים אותה במשהו." המבט של טיגריס הושפל. "כולנו עשינו דברים שאנחנו לא גאים בהם."

"את לא," הוא אמר.

"לא?" טיגריס ענתה במרירות לא טיפוסית. "כולנו עשינו. אולי היית קטן מכדי לזכור. אולי לא הבנת כמה שזה גרוע."

"איך את יכולה לומר דבר כזה? זה הדבר היחיד שאני זוכר," הוא ענה מייד.

"אז תהיה נחמד, קוריאו," היא אמרה קצרות. "ותנסה לא להרים את האף על אנשים שנאלצו לבחור בין מוות לחרפה."

הנזיפה של טיגריס טילטלה אותו, אבל פחות מהרמיזה שלה לגבי התנהגות שאפשר לקרוא לה חרפה. מה היא עשתה? כי אם היא עשתה את זה, זה היה כדי להגן עליו. הוא חשב על בוקר האסיף, כשתהה באגביות איך היא שילמה בשוק השחור, אבל הוא מעולם לא שקל את זה ברצינות. או שכן? האם ייתכן שהוא פשוט העדיף לא לדעת אילו קורבנות היא מוכנה להקריב למענו? ההערה שלה היתה מעורפלת, וכל כך הרבה דברים לא היו לכבודה של משפחת סנואו, כך שהוא היה יכול לומר, כפי שהיא אמרה על השיר של לוסי גריי, "זה יכול להיות כל דבר." האם הוא רוצה לדעת את הפרטים? לא. אם להודות באמת, הוא לא רוצה.

בעודו פותח את דלת הזכוכית אל בניין הדירות, היא הצטעקה כלא מאמינה. "די, לא יכול להיות! המעלית פועלת!"

הוא התקשה להאמין, מכיוון שהיא לא פעלה מאז תחילת המלחמה. אבל הדלת היתה פתוחה והאורות השתקפו בקירות המראה. הוא שמח על הסחת הדעת וקד קידה עמוקה, מזמין אותה להיכנס. "אחרייך."

טיגריס ציחקקה וצעדה אל תוך המעלית כמו הגבירה המכובדת שנולדה להיות. "כמה אדיב מצחדך."

קוריאולנוס נכנס בעקבותיה, ולרגע שניהם לטשו מבטים בכפתורי הקומות. "בפעם האחרונה שהיא פעלה, בדיוק חזרנו מההלוויה של אבא שלי. הגענו הביתה, ומאז אנחנו מטפסים ברגל."

"סבתנו תהיה מאושרת," אמרה טיגריס. "קשה לברכיים שלה עם כל המדרגות האלה."

"אני אהיה מאושר. אולי היא תצא מהדירה מדי פעם," אמר קוריאולנוס. טיגריס חבטה בזרועו, אבל צחקה. "האמת, יהיה נחמד להיות שם רק שנינו, גם אם זה רק לחמש דקות. אולי לוותר על ההמנון בוקר אחד, ולא לענוד עניבה לארוחת הערב. אבל אם היא תצא, היא עלולה לדבר עם אנשים. 'כשקוריאולנוס יהיה הנשיא, ירד גשם של שמפניה בכל יום שלישי!'"

"אולי אנשים ייחסו את זה לגיל שלה," אמרה טיגריס.

"אפשר לקוות. האם תואילי?" הוא שאל.

טיגריס הושיטה יד ולחצה לחיצה ארוכה על כפתור הפנטהאוז. אחרי רגע הדלתות נסגרו ללא שמץ של חריקה, והם התחילו לעלות. "אני מופתעת שוועד הבית החליט לתקן אותה עכשיו. זה בטוח לא היה זול."

המצח של קוריאולנוס התקמט. "את חושבת שהם משפרים את הבניין כי הם מקווים למכור את הדירות שלהם? את יודעת, בגלל המסים החדשים."

כל הקלילות אזלה מקולה של טיגריס. "מאוד יכול להיות. אני יודעת שמשפחת דוליטל ישקלו למכור אם תגיע הצעה מספיק טובה. הם אומרים שהדירה גדולה מדי עבורם, אבל ברור שזה לא זה."

"זה מה שאנחנו נגיד? שבית משפחתנו זה דורות הפך גדול מדי בשבילנו?" אמר קוריאולנוס בעוד הדלתות נפתחות מול דלת הדירה שלהם. "בואי, יש לי שיעורי בית."

סבתנו חיכתה לחזרתו כדי להחמיא לו, ועכשיו אמרה שרגעי השיא מהראיונות משודרים בטלוויזיה ללא הפסקה. "היא יצור קטן, עגום וזול, הנערה שלך, אבל יש בה איזו מוזרות קוסמת בדרכה. אולי בגלל הקול שלה. הוא מצליח לחדור איכשהו."

אם לוסי גריי הצליחה לקנות אפילו את ליבה של סבתנו, קוריאולנוס האמין שזה יהיה נכון גם לגבי שאר פאנם. אם נראה שאיש מלבדו אינו מוטרד מהעבר המפוקפק שלה, למה שזה יטריד אותו?

הוא מזג לעצמו כוס חלב, החליף בגדים לחלוק המשי של אבא שלו והתיישב לכתוב על כל מה שאהב במלחמה. הוא התחיל במילים, המלחמה היא סבל, כך אומרים, אך אי אפשר לומר שאין בה גם קסם. זאת נראתה לו פתיחה מחוכמת, אבל היא לא הובילה לשום מקום, וגם אחרי חצי שעה הוא לא התקדם כלל. נראה שכפי שפסטוס אמר, נגזר על החיבור הזה להיות קצר מאוד. אבל הוא ידע שד"ר גול לא תראה את זה בעין יפה, ואם יעשה עבודה חלקית, זה רק ימשוך אליו תשומת לב לא רצויה.

כשטיגריס נכנסה לומר לו לילה טוב, הוא סיפר לה על הנושא. "את יכולה לזכור משהו שאהבנו?"

היא התיישבה על קצה המיטה שלו והירהרה בשאלה. "אהבתי כמה מהמדים. לא אלה שלובשים עכשיו. אתה זוכר את המעילים האדומים עם עיטורי הזהב?"

"במצעדים?" הוא הרגיש פרץ התרגשות קל כשנזכר איך היה מסתכל מהחלון כשהחיילים והתזמורת חלפו במצעד. "אני אהבתי את המצעדים?"

"מַתָּ עליהם. כל כך התרגשת, שלא הסכמת לאכול ארוחת בוקר," אמרה טיגריס. "תמיד אירחנו אנשים בימי מצעדים."

"מושבים בשורה הראשונה." קוריאולנוס שירבט את המילים מדים ומצעדים על פיסת נייר, ואז הוסיף זיקוקים. "אני מניח שכל סוג של מופע ראווה קסם לי כשהייתי קטן."

"אתה זוכר את תרנגול ההודו?" שאלה טיגריס פתאום.

זה קרה בשנה האחרונה למלחמה, כשהקפיטול הידרדר לקניבליזם ולייאוש בגלל המצור. אפילו השעועית הלבנה התחילה להיגמר, ועברו חודשים מאז משהו שאפילו היה דומה לבשר עלה על שולחנם. בניסיון להרים את המורל, הכריז הקפיטול על 15 בדצמבר כיום הגיבורים הלאומי. הם שידרו תוכנית טלוויזיה מיוחדת לכבוד זכרם של עשרה מאזרחי הקפיטול שקיפחו את חייהם בהגנה עליו, וביניהם אביו של קוריאולנוס, הגנרל קְרָסוּס סנואו. החשמל חזר בזמן לשידור, אבל היה מנותק — ולקח איתו את החימום — במשך יום שלם לפני כן. הם היו מכונסים יחד על המיטה הענקית של סבתנו ונשארו שם כדי לצפות כיצד האומה חולקת כבוד לגיבוריה. כבר אז הזיכרונות של קוריאולנוס מאביו התחילו להיטשטש, ואף שהוא זיהה את פרצופו מתצלומים, הפתיעו אותו קולו העמוק של האיש ודבריו הנחרצים נגד המחוזות. לאחר השמעת ההמנון, דפיקה על דלת הבית הוציאה אותם מהמיטה, והם גילו על מפתנם שלושה חיילים צעירים במדים, שבאו למסור עיטור הנצחה וסל ובו תרנגול הודו קפוא במשקל תשעה קילו, מתנת המדינה. בניסיון ברור לשחזר תענוגות מפעם, הכיל הסל גם צנצנת מאובקת של ריבת מנתה, פחית סלמון, שלושה מקלות סוכרייה סדוקים בטעם אננס, ספוג קשה ונר בריח פרחים. החיילים הניחו את הסל על שולחן במבואה, הקריאו הצהרת תודה ונפרדו מהם בברכת לילה טוב. טיגריס פרצה בבכי וסבתנו נאלצה להתיישב, אבל הדבר הראשון שקוריאולנוס עשה היה לרוץ ולוודא שהדלת נעולה כדי להגן על האוצר.

הם אכלו סלמון על טוסט, והוחלט שטיגריס לא תלך לבית הספר למחרת כדי לבשל את תרנגול ההודו. קוריאולנוס מסר הזמנה לארוחת ערב על נייר המכתבים עם התבליט של משפחת סנואו לפלוריבוס, והוא הגיע עם פוסקה ופחית מעוקמת של משמשים. טיגריס, שנעזרה באחד מספרי הבישול הישנים של הטבחית, ממש התעלתה על עצמה, והם אכלו ארוחת מלכים של תרנגול הודו בזיגוג ריבת מנתה ובמילוי לחם וכרוב. קוריאולנוס לא אכל דבר טעים מזה עד לאותו הרגע, וגם לא לאחריו.

"עדיין אחד הימים הכי טובים בחיי." הוא לא היה בטוח איך ינסח זאת, אבל לבסוף הוסיף לרשימה הקלה של המחסור. "את היית מדהימה, איך שבישלת את תרנגול ההודו ההוא. לפעמים נראית לי כל כך מבוגרת, אבל בעצמך היית ילדה," אמר קוריאולנוס.

טיגריס חייכה. "גם אתה. עם גן הניצחון שלך על הגג."

"אם אהבת פטרוזיליה, אני הייתי הבן אדם לדבר איתו!" הוא צחק. אבל הוא היה גאה בפטרוזיליה שלו. היא שיפרה את המרק, ולפעמים הצליח להחליף אותה תמורת דברים אחרים. תושייה, הוא הוסיף לרשימה.

אז הוא כתב את החיבור שלו, תיאר את תענוגות הילדות הללו, אבל בסופו של דבר לא היה מרוצה מהתוצאה. הוא חשב על השבועיים האחרונים, על הפצצות בזירה, והחברים לספסל הלימודים שאיבד, הבריחה של מרקוס, ואיך הכול העלה מחדש את תחושת האימה שהרגיש בימים שהקפיטול היה נתון במצור. מה שהיה חשוב אז, ונותר חשוב, הוא לחיות בלי הפחד הזה. אז הוא הוסיף פסקה על ההקלה העמוקה שחש עם הניצחון במלחמה, ועל הסיפוק הקודר כשראה את אויבי הקפיטול, שהתייחסו אליו באכזריות כזאת, שגבו ממשפחתו מחיר כל כך יקר, מובסים. כבולים. חסרי אונים. לא יכולים עוד לפגוע בו. הוא אהב את התחושה הלא מוכרת של הביטחון שהבסתם הביאה. הביטחון שאינו יכול לבוא אלא מכוח. היכולת לשלוט בדברים. כן, זה הדבר שאהב יותר מכול.

למחרת בבוקר, כשהמדריכים שנותרו במשחקים הגיעו לפגישה של יום ראשון, ניסה קוריאולנוס לדמיין איזה מין אנשים היו אלמלא המלחמה. הם היו לא יותר מפעוטות כשהיא פרצה, ובערך בני שמונה כשהסתיימה. למרות שהקשיים פחתו, הוא ובני המחזור שלו עדיין היו רחוקים מאוד מחיי העושר שנולדו אליהם, ולבנות מחדש את עולמם היה תהליך איטי ומייאש. אילו היה יכול למחוק את הקיצוב במזון ואת ההפצצות, את הרעב ואת הפחד, ולהחליף אותם בחיים הטובים שהובטחו להם עם לידתם, האם היה מזהה בכלל את חבריו?

קוריאולנוס הרגיש צביטת אשמה כשחשב על קלמנסיה. הוא עדיין התאושש בעצמו, ובין זה לשיעורי הבית ולהכנת לוסי גריי למשחקים, הוא עדיין לא הלך לבקר אותה. אבל זה לא נבע רק ממחסור בזמן. לא התחשק לו לחזור לבית החולים ולראות מה מצבה. מה אם הרופא שיקר והקשקשים המשיכו להתפשט וכיסו בינתיים את כל גופה? מה אם היא הפכה כולה לנחש? זה היה רעיון מטופש, אבל המעבדה של ד"ר גול היתה כה מרושעת, שמחשבותיו פנו לאפשרויות קיצוניות. מחשבה פרנואידית הציקה לו. מה אם הצוות של ד"ר גול רק מחכה שהוא יבוא לבקר כדי שיוכלו לכלוא גם אותו? לא היה בזה היגיון. אם הם היו רוצים לכלוא אותו, הם היו עושים את זה כשהיה מאושפז. כל המחשבות האלה מגוחכות, הוא אמר לעצמו. הוא ילך לבקר אותה בהזדמנות הראשונה שתהיה לו.

ד"ר גול, ללא ספק אדם של בוקר, והדיקן הייבוטום, ללא ספק לא, עברו והגיבו על ההופעות מהערב הקודם. קוריאולנוס ולוסי גריי שלטו ביד רמה, אם כי ניתנו גם נקודות זכות לאלה שלפחות הצליחו להביא את המיועדים שלהם לבמת הראיונות. בערוץ הקפיטול לאקי פליקרמן סיפק עדכונים ממשרד הדואר הראשי לגבי מצב ההימורים, ואף שאנשים הימרו על טאנר וג'סאפ כמנצחים, לוסי גריי קיבלה פי שלושה מתנות מהמתחרה הבא אחריה.

"תראו את כל האנשים האלה," אמרה ד"ר גול. "ששולחים לחם לנערה רזונת עם לב שבור, למרות שהם לא מאמינים שהיא מסוגלת לנצח. מה הלקח שאפשר ללמוד מזה?"

"בקרבות כלבים ראיתי אנשים נותנים חסות לכלבים שבקושי מסוגלים לעמוד," אמר לה פסטוס. "אנשים אוהבים את אלה שהסיכוי שלהם קלוש."

"יותר סביר שאנשים אוהבים שיר אהבה מוצלח," אמרה פרספוני, והגומות שלה העמיקו.

"אנשים מטומטמים," אמרה ליוויה בבוז. "אין לה סיכוי."

"אבל יש הרבה רומנטיקנים." פאפ עיפעף אליה בעיניו והשמיע קולות נשיקה רטובים.

"כן, רעיונות רומנטיים, רעיונות אידיאליסטיים, יכולים להיות קוסמים מאוד. ונראה שזה מספק לנו מעבר חלק לחיבורים שלכם." ד"ר גול התיישבה על שרפרף מעבדה. "בואו נראה מה עשיתם."

במקום לאסוף את החיבורים שלהם, ד"ר גול ביקשה שיקריאו בקול חלקים מהם. חבריו של קוריאולנוס העלו נקודות רבות שלא עלו על דעתו. היו שהוקסמו מאומץ הלב של החיילים, אהבו את הסיכוי להיות אולי גיבורים בעצמם יום אחד. אחרים הזכירו את אחוות הרעים בין חיילים שנלחמו יחד, או את האצילות שבהגנה על הקפיטול.

"הרגשנו שכולנו חלק ממשהו גדול יותר," אמרה דומישה. היא הינהנה בכובד ראש והקוקו הגבוה שלה היטלטל. "משהו חשוב. כולנו הקרבנו קורבנות, אבל עשינו זאת כדי להציל את המדינה שלנו."

קוריאולנוס הרגיש מנותק מ"הרעיונות הרומנטיים" שלהם, שכן לא חלק תפיסת עולם רומנטית לגבי המלחמה. אומץ לב בקרב נדרש לעתים קרובות בגלל תכנון לקוי של מישהו אחר. לא היה לו מושג אם היה חוטף כדור כדי להגן על פסטוס ולא היה לו עניין לגלות. באשר לרעיונות הנאצלים של הקפיטול, הם באמת האמינו בזה? לדבר שאליו השתוקק לא היה כל קשר להתנהגות אצילית אלא לרצון להימצא בשליטה. לא שלא היה לו קוד מוסרי חזק; היה גם היה. אבל כמעט הכול במלחמה, החל בהכרזה עליה וכלה במצעדי הניצחון, נראה לו כמו בזבוז של משאבים. הוא פקח עין על השעון כשהוא מעמיד פנים כמרותק לשיחה, וקיווה שהזמן יעבור מספיק מהר, כך שלא יצטרך להקריא דבר. המצעדים נראו לו שטחיים, הקסם שבכוח — אמיתי, אבל חסר לב לעומת קשקושי חבריו לכיתה. והוא הצטער שכתב את החלק על גידול הפטרוזיליה; זה נשמע כל כך ילדותי עכשיו.

המיטב שהיה יכול לעשות, כשזמנו הגיע, היה להקריא את הסיפור על תרנגול ההודו. דומישה אמרה לו שזה היה נוגע ללב, ליוויה גילגלה עיניים, וד"ר גול הרימה גבות ושאלה אם יש לו משהו נוסף לחלוק. לא היה לא.

"מר פלינת'?" שאלה ד"ר גול.

סג'אנוס ישב שותק ומאופק במהלך השיעור כולו. הוא הפך דף נייר והקריא, "'הדבר היחיד שאהבתי במלחמה היה העובדה שעדיין גרתי בבית.' אם את שואלת אותי אם היה לה ערך כלשהו מעבר לזה, נראה לי שזאת היתה ההזדמנות לתקן כמה עוולות."

"והיא תיקנה?" שאלה ד"ר גול.

"ממש לא. המצב במחוזות גרוע מתמיד," אמר סג'אנוס.

אנשים מחו מכל עבר.

"רגע רגע רגע!"

"אני לא מאמינה שהוא אמר את זה."

"אז תחזור לשתיים! לא נתגעגע אליך!"

הוא באמת מתגרה בגורל, חשב קוריאולנוס. אבל הוא גם כעס. במלחמה יש שני צדדים. מלחמה שהמורדים התחילו בה, דרך אגב. מלחמה שהותירה אותו יתום.

אבל סג'אנוס התעלם מבני כיתתו ונשאר ממוקד בקברניטת המשחק הראשית. "אם יותר לי לשאול, מה את אהבת במלחמה, ד"ר גול?"

היא הסתכלה עליו רגע ארוך ואז חייכה. "אהבתי שהיא הוכיחה שצדקתי."

לפני שמישהו העז לשאול "צדקת במה", הדיקן הייבוטום הכריז על הפסקת צהריים וכולם יצאו החוצה, מותירים את החיבורים שלהם מאחור.

הוקצתה להם חצי שעה לאכול, אבל קוריאולנוס שכח להביא אוכל, והאקדמיה לא סיפקה מזון בימי ראשון. הוא העביר את הזמן בשכיבה בפינה מוצלת ליד מדרגות הכניסה, נח בזמן שפסטוס והילריוס הוונזבי, המדריך של הבת ממחוז 8, דנו באסטרטגיות עבור המיועדות. הוא זכר במעורפל את המיועדת של הילריוס מתחנת הרכבת, בשמלת פסים ובצעיף אדום, אבל בעיקר כי היתה עם בובין.

"הבעיה עם בנות שהן לא רגילות להילחם כמו בנים," אמר הילריוס. משפחת הוונזבי היתה עשירה מאוד, כמו משפחת סנואו לפני המלחמה. אבל למרות כל היתרונות שזכה להם, נדמה שהילריוס תמיד מרגיש מקופח.

"אני לא בטוח," אמר פסטוס. "אני חושב שקורל שלי תוכל להתמודד יפה עם כל אחד מהבנים."

"שלי מהקטנות." הילריוס תלש חתיכות קטנות מכריך הבשר שלו בציפורניים מטופחות. "וובי, ככה היא קוראת לעצמה. בקיצור, ניסיתי להכין את וובי הקטנה לריאיון, אבל יש לה אפס אישיות. אף אחד לא השקיע בה אז אני לא יכול להאכיל אותה, גם אם היא תצליח להתחמק מהאחרים."

"אם היא תישאר בחיים, אנשים ישקיעו בה," אמר פסטוס.

"אתה מקשיב לי בכלל? היא לא מסוגלת להילחם, ואני לא יכול להשקיע בה בעצמי כי למשפחה שלי אסור להמר," התלונן הילריוס. "אני פשוט מקווה שהיא תשרוד עד לשנים־עשר האחרונים כדי שאוכל להסתכל להורים שלי בעיניים. הם נבוכים מזה שבן למשפחת הוונזבי עושה רושם כל כך גרוע."

אחרי ארוחת הצהריים, סאטיריה לקחה את המדריכים לתחנה של חדשות הקפיטול כדי שילמדו להכיר את מכשור־אחורי־הקלעים של משחקי הרעב. קברניטי המשחק עבדו מתוך קומץ משרדים מרופטים, ואף שחדר הבקרה שהוקצה להם היה סביר, הוא נראה מעט קטן עבור האירוע השנתי. בעיני קוריאולנוס כל העניין היה קצת מאכזב — הוא דמיין משהו נוצץ יותר — אבל קברניטי המשחק התלהבו מהרכיבים החדשים שנוספו למשחקים השנה, והם פיטפטו על האפשרות שמדריכים יציעו דברי פרשנות ועל השתתפות של נותני חסות. התא תסס מפעילות כשכולם בדקו את המצלמות המופעלות בשלט רחוק, שהותקנו בזירה עוד בימים שהתנהלו שם אירועי ספורט. חמישה־שישה קברניטי משחק היו עסוקים בבדיקת רחפני הצעצוע שימסרו את המתנות מנותני החסות. הרחפנים איתרו את יעדיהם באמצעות תוכנת זיהוי פנים והיו מסוגלים לשאת רק פריט אחד בכל גיחה.

לאקי פליקרמן הוזמן להנחות את שידור המשחקים לאחר ההצלחה שלו בראיונות, בגיבוי קומץ כתבים של חדשות הקפיטול. קוריאולנוס התלהב כשראה ששובץ לריאיון בשעה 08:15 למחרת בבוקר, עד שלאקי אמר, "רצינו לוודא שתופיע מוקדם. אתה יודע, לפני שגומרים על המיועדת שלך."

הוא הרגיש כאילו מישהו הכניס לו אגרוף בבטן. ליוויה היתה מרירה וד"ר גול מטורפת, אז הוא היה מסוגל להתעלם מדעתן הנחרצת שלוסי גריי לא מתחרה אמיתית על הניצחון. אבל איכשהו דווקא דבריו של לאקי פליקרמן השטותניק חדרו את ההגנות שלו כפי שדבריהן לא יכלו לעשות. בזמן שהלך בחזרה לדירה כדי להתכונן לפגישה האחרונה שלו עם לוסי גריי, הוא חשב על האפשרות שמחר, בשעה הזאת, ייתכן שהיא תהיה מתה. הקנאה שחש אמש בגלל החבר הלוזר שלה והאופן שבו הקסם האישי שלה האפיל עליו לפעמים, הכול התפוגג עכשיו. הוא הרגיש מאוד קרוב אליה, אל הנערה הזאת שנכנסה אל חייו באופן לא צפוי ועם המון סטייל. וזה לא היה קשור רק לשבחים שקיבל בזכותה. הוא באמת חיבב אותה, הרבה יותר משחיבב את רוב הבנות שהכיר בקפיטול. אם היא תצליח לשרוד — אח, איזה "אם" מתוק זה — איך הם יוכלו להימנע מלהיקשר זה לזו לכל חייהם? אבל למרות כל הדיבורים החיוביים שלו, הוא ידע שהסיכויים אינם לטובתה, ועגמומיות עמוקה אפפה אותו.

הוא שכב על המיטה בביתו וחשש מהרגע שיצטרך להיפרד. הוא היה רוצה לתת ללוסי גריי משהו יפה, שבאמת יביע את אסירות התודה שלו על מה שהעניקה לו. הפרס, ששמו כבר היה רשום עליו. וכמובן, חייו. זה יצטרך להיות משהו באמת מיוחד. יקר ערך. משהו משלו, לא כמו הוורדים, שהיו למעשה של סבתנו. משהו, שאם המצב בזירה יהיה קשה, היא תוכל לאחוז בו חזק כתזכורת לכך שהוא איתה, ולמצוא ניחומים בעובדה שהיא לא מתה לבדה. היה לו צעיף משי בצבע כתום עמוק, שהיא בטח תוכל לאסוף בו את השיער. סיכת זהב שקיבל על הצטיינות בלימודים, ושמו חרוט בה. אולי תלתל משערו קשור בסרט? מה יכול להיות אישי מזה?

פתאום הוא הרגיש פרץ של כעס. מה הטעם בכל אלה אם היא לא תוכל להשתמש בהם כדי להתגונן? מה הוא עושה מלבד להשקיע בה כדי שתהיה גופה יפה? אולי היא תוכל לחנוק מישהו עם הצעיף או לדקור אותו עם הסיכה? אבל לא היה מחסור בכלי נשק בזירה, זאת לא היתה הבעיה.

הוא עדיין ניסה לחשוב על מתנה כשטיגריס קראה לו לשולחן. היא קנתה חצי קילו בקר טחון וטיגנה ארבע קציצות. שלה היתה קטנה במידה ניכרת מהאחרות, והוא היה מוחה על כך אלמלא ידע שהיא תמיד אכלה קצת מהבשר הלא מבושל בזמן הכנת הארוחה. טיגריס אהבה בשר נא והיתה אוכלת את כל המנה שלה לא עשויה אם סבתנו לא היתה אוסרת על כך. אחת הקציצות נועדה ללוסי גריי, והיא הושמה בלחמנייה גדולה עם מגוון תוספות. טיגריס הכינה גם תפוחי אדמה מטוגנים וסלט כרוב קטיפתי, וקוריאולנוס בחר את מיטב הפירות והממתקים מסל המתנה שקיבל מבית החולים. טיגריס הניחה מפית בד בקופסת קרטון קטנה מקושטת בציפורים ססגוניות־נוצה, סידרה את ארוחת המלכים וכיסתה על הבד הצחור בניצן ורד אחד אחרון מסבתנו. קוריאולנוס בחר גוון עמוק של אפרסק עם שוליים ארגמניים, מכיוון שהלהק אהב צבע, ולוסי גריי יותר מכולם.

"תגיד לה," אמרה טיגריס, "שאני מקווה שהיא תנצח."

"תגיד לה," הוסיפה סבתנו, "שכולנו מצטערים שהיא צריכה למות."

לאחר ההליכה באוויר הערב הרך, החמים עדיין משמש, צינת אולם הוונזבי הזכירה לקוריאולנוס את המוזוליאום של משפחת סנואו, היכן שהוריו נקברו. באולם הריק מתלמידים ומהמולתם, כל דבר, מצעדים ועד אנחות, הידהד בקול רם והחדיר בפגישה, שמלכתחילה היתה עגמומית, תחושה על־טבעית. האורות לא הודלקו מתוך הנחה שקרני השמש המאוחרות החודרות מבעד לחלונות יספיקו, אבל זה בלט במיוחד לעומת האור הבהיר ששרר בפגישות קודמות. בעוד המדריכים האחרונים נאספים במרפסת וסוקרים את המיועדים שלמטה, דממה כיסתה אותם.

"העניין הוא," לחשה ליזיסטרטה לקוריאולנוס, "שדי נקשרתי לג'סאפ." היא שתקה רגע וסידרה את העטיפות של מאפה אטריות וגבינה. "והוא הציל את החיים שלי." קוריאולנוס תהה היכן היתה ליזיסטרטה, שעמדה קרוב אליו יותר מכולם בזירה, בזמן שהפצצות התפוצצו. האם ראתה את לוסי גריי מצילה אותו? האם רמזה לזה?

בעודם עושים את דרכם איש־איש אל השולחן שלו, קוריאולנוס הכריח את עצמו לחשוב בצורה חיובית. לא היה טעם להעביר את עשר הדקות האחרונות שלהם יחד בבכי, כשאפשר להקדיש אותן לתכנון אסטרטגיה מנצחת. עזר גם שלוסי גריי נראתה טוב יותר מבפגישות הקודמות באולם. היא היתה נקייה ומטופחת, שמלתה עדיין רעננה באור העמום, והיה אפשר לחשוב שהיא מתכוננת לקראת מסיבה ולא לקראת טבח. עיניה אורו למראה הקופסה.

קוריאולנוס הגיש לה אותה בקידה קטנה. "באתי ומתנות בידי."

לוסי גריי לקחה את הוורד בעדינות ושאפה את הניחוח. היא קטפה עלה כותרת וטמנה אותו בין שפתיה. "יש לזה טעם של ללכת לישון," אמרה בחיוך עצוב. "איזו קופסה יפה."

"טיגריס שמרה אותה לאירוע מיוחד," הוא אמר. "תאכלי אם את רעבה. הכול עדיין חם."

"אני חושבת שזה מה שאעשה. אוכל ארוחה אחת אחרונה כמו אדם מתורבת." היא פתחה את המפית והתפעלה מתכולת הקופסה. "אח, זה נראה נהדר."

"יש הרבה, אז את יכולה לחלוק עם ג'סאפ," אמר לה קוריאולנוס. "למרות שאני חושב שליזיסטרטה הביאה לו משהו."

"הייתי חולקת איתו, אבל הוא הפסיק לאכול." לוסי גריי העיפה בג'סאפ מבט מודאג. "אולי סתם ממתח. אבל הוא גם מתנהג קצת מוזר. מן הסתם, כולנו אומרים כל מיני דברים משוגעים עכשיו."

"כמו מה?" שאל קוריאולנוס.

"כמו אתמול בלילה, ריפר התנצל בפני כל אחד מאיתנו אישית על זה שהוא ייאלץ להרוג אותנו," היא הסבירה. "הוא אומר שהוא יפצה על זה כשהוא ינצח. הוא ינקום בקפיטול, אם כי הקטע הזה היה יותר מעורפל מהקטע של ההרג."

קוריאולנוס העיף מבט בריפר, שמתברר שלא זאת בלבד שהיה חזק, גם היה לו כישרון במשחקים פסיכולוגיים. "מה היתה התגובה לזה?"

"רוב האנשים פשוט בהו בו. ג'סאפ ירק לו בעין. אמרתי לו שזה לא נגמר עד שהעורבני־החקיין ישיר, אבל זה רק בילבל אותו. אני מניחה שזאת הדרך שלו למצוא בכל זה היגיון. כולנו מעורערים. זה לא קל... להיפרד לשלום מהחיים." שפתה התחתונה התחילה לרעוד, והיא דחפה את הכריך שלה הצידה בלי שנגסה בו אפילו פעם אחת.

קוריאולנוס הרגיש שהשיחה פונה לכיוון סופני והסיט אותה לכיוון אחר. "למרבה המזל, את לא צריכה לעשות את זה. למרבה המזל, קיבלת פי שלושה מתנות מכל אחד אחר."

הגבות של לוסי גריי התרוממו. "פי שלושה?"

"פי שלושה. את הולכת לנצח, לוסי גריי," הוא אמר. "חשבתי על זה הרבה. ברגע שיכו בגונג, תתחילי לרוץ. תרוצי הכי מהר שתוכלי. תעלי ליציעים ותתרחקי כמה שאפשר מהאחרים. תמצאי מחבוא טוב. אני אשיג לך מזון. ואז תעברי למקום אחר. תמשיכי לזוז ותישארי בחיים עד שהאחרים יהרגו אחד את השני או ימותו מרעב. את מסוגלת לזה."

"כן? אני יודעת שהתעקשתי שתאמין בי, אבל אתמול בלילה התחלתי לחשוב איך יהיה בזירה. לכודה. עם כל כלי הנשק האלה. כשריפר רודף אחרי. אני מרגישה יותר תקווה בשעות היום, אבל ברגע שנעשה חושך אני כל כך מפחדת שאני — " פתאום דמעות החלו לזלוג על פניה. זאת היתה הפעם הראשונה שהיא לא הצליחה לכבוש אותן. על הבמה, לאחר שראש העיר הכה אותה, או כשקוריאולנוס נתן לה את פודינג הלחם, היא היתה על סף בכי אבל הצליחה לעצור את הדמעות. עכשיו נדמה שהסכר נפרץ.

קוריאולנוס הרגיש משהו מתפרק בתוכו כשראה אותה חסרת אונים כל כך, והרגיש חסר אונים בעצמו. הוא הושיט אליה יד. "אוי, לוסי גריי..."

"אני לא רוצה למות," היא לחשה.

אצבעותיו מחו את הדמעות מלחייה. "ברור שלא. ואני לא אתן לזה לקרות." היא המשיכה לבכות. "אני לא אתן לזה לקרות, לוסי גריי!"

"אתה צריך לתת לזה לקרות. אני רק עשיתי לך צרות," היא אמרה בקול חנוק. "סיכנתי אותך ואכלתי את האוכל שלך. והרגשתי ששנאת את הבלדה שלי. אתה תשמח להיפטר ממני מחר."

"אני אהיה פקעת עצבים מחר! כשאמרתי לך שאת חשובה לי, לא התכוונתי כמיועדת שלי. התכוונתי אלייך. את, לוסי גריי ביירד, כאדם. כידידה שלי. וכ..." מה המילה? אהובה? חברה? הוא לא היה יכול לטעון ליותר מהתאהבות, ואולי חד־צדדית. אבל מה כבר יש לו להפסיד בכך שיודה שהיא נכנסה לו ללב? "קינאתי אחרי ששרת את הבלדה שלך, כי רציתי שתחשבי עלי, לא על מישהו מהעבר שלך. זה מטומטם, אני יודע. אבל את הנערה הכי מדהימה שפגשתי בחיי. באמת. יוצאת דופן מכל בחינה. ואני..." דמעות עלו גם בעיניו, אבל הוא מיצמץ כדי לעצור בעדן. הוא היה חייב להישאר חזק עבור שניהם. "ואני לא רוצה לאבד אותך. אני מסרב לאבד אותך. בבקשה, אל תבכי."

"אני מצטערת. אני מצטערת. אני אפסיק. פשוט... אני מרגישה כל כך לבד," היא אמרה.

"את לא לבד." הוא אחז בידה. "ואת לא תהיי לבד בזירה; אנחנו נהיה יחד. אני אהיה שם איתך בכל רגע. אני לא אוריד ממך את העיניים. אנחנו ננצח יחד, לוסי גריי. אני מבטיח."

היא נאחזה בו. "זה נשמע כמעט אפשרי כשאתה מנסח את זה ככה."

"זה יותר מאשר אפשרי," הוא הבטיח. "זה סביר. זה בלתי נמנע אם תדבקי בתוכנית."

"אתה באמת מאמין בזה?" היא אמרה ובחנה את פניו. "כי אם אני אחשוב שכן, זה יעזור מאוד לגרום גם לי להאמין."

הרגע דרש מחווה מרשימה. למרבה המזל, היתה לו כזאת. הוא התלבט אם לעשות את זה, אם זה שווה את הסיכון, אבל הוא לא היה יכול להשאיר אותה ככה, בלי דבר להיאחז בו. זה היה עניין של כבוד. היא היתה הנערה שלו, היא הצילה את חייו, והוא היה חייב לעשות כל דבר שרק אפשר כדי להציל את חייה.

"תקשיבי. את מקשיבה?" היא עדיין בכתה, אבל הבכי שלה נחלש להתנשפויות מקוטעות. "אמא שלי הורישה לי משהו כשהיא מתה. זה הדבר היקר לי ביותר. אני רוצה שזה יהיה איתך בזירה, למזל. תזכרי שזה רק בהשאלה. אני מצפה שתחזירי לי את זה. אחרת לעולם לא הייתי יכול לוותר על זה." קוריאולנוס הכניס יד לכיסו, מתח אותה ופרש את אצבעותיו. על כף ידו נצצה בקרני השמש האחרונות פודריית הכסף של אמא שלו.

פיה של לוסי גריי נפער למראה, והיא לא היתה אדם שקל להרשים אותו. היא הושיטה יד וליטפה את הוורד החרוט להפליא, את הכסף העתיק, ואז משכה את ידה בצער. "לא, לא, אני לא יכולה לקחת אותה. היא מפוארת מדי. מספיק שהצעת, קוריאולנוס."

"את בטוחה?" הוא שאל, מקניט מעט. הוא לחץ על התפס לפתוח את הפודרייה בתנועה חלקה, והחזיק אותה מולה כדי שתראה את בבואתה במראה.

לוסי גריי התנשפה קצרות וצחקה. "טוב, עכשיו אתה מנצל את נקודת החולשה שלי." היא צדקה. היא תמיד הקפידה כל כך על ההופעה שלה. לא בגנדרנות, למען האמת. רק מתוך מודעות. היא הבחינה במקום הריק שבו היתה הפודרה הדחוסה לפני שעה. "היתה כאן פעם פודרה?"

"כן, אבל — " התחיל קוריאולנוס לומר. הוא השתתק. אם יאמר זאת, לא תהיה דרך חזרה. אבל אם לא יאמר, ייתכן שייאבד אותה לתמיד. קולו הונמך ללחישה. "חשבתי שאולי תרצי להשתמש במשהו משלך."

13

לוסי גריי הבינה מייד. עיניה הבזיקו אל אוכפי השקט. איש מהם לא הסתכל, והיא רכנה אל הפודרייה ושאפה. "מממ, אבל עדיין מרגישים בריח. נפלא."

"כמו ורדים," הוא אמר.

"כמוך," היא אמרה. "זה באמת יהיה כאילו אתה איתי, נכון?"

"בבקשה," הוא דחק בה. "קחי אותי איתך. קחי אותה."

לוסי גריי ניגבה את הדמעות בגב כף ידה. "בסדר, אבל זה בהשאלה." היא לקחה את הפודרייה, טמנה אותה בכיסה וטפחה עליו. "זה עוזר לי לחשוב בבהירות. איכשהו הניצחון במשחקים נראה דבר בלתי נתפס. אבל אם אני אומרת לעצמי, 'אני צריכה להחזיר את זה לקוריאולנוס,' את זה אני מסוגלת לקלוט."

הם המשיכו לשוחח מעט, בעיקר על מבנה הזירה והיכן עשויים להימצא מקומות המחבוא הטובים ביותר, והוא הצליח לגרום לה לאכול חצי מהכריך ואפרסק שלם, עד שפרופסור סיקל שרקה במשרוקית שלה. קוריאולנוס לא היה בטוח איך זה קרה, אבל כנראה שניהם קמו, שניהם צעדו קדימה, כי הוא מצא אותה בזרועותיו, ידיה אוחזות בחזית החולצה שלו, בעודו מחבק אותה בכוח.

"אתה הדבר היחיד שאני אחשוב עליו בזמן שאני בזירה," היא לחשה.

"לא על הבחור ההוא ממחוז שתים־עשרה?" הוא אמר, לא לגמרי מתבדח.

"לא, הוא דאג להרוג כל דבר שהרגשתי כלפיו," היא אמרה. "הבחור היחיד שבלב שלי יש מקום בשבילו עכשיו הוא אתה."

ואז היא נישקה אותו. לא נישוק חטוף. נשיקה אמיתית על השפתיים, עם רמזים לאפרסקים ולאבקת סוכר. מגע הפה שלה, רך וחמים כנגד שלו, שילח תחושות שוצפות בגופו. במקום להתנתק ממנה הוא חיבק אותה עוד יותר בכוח, טעמה ומגעה גורמים לראשו להסתחרר. אז על זה אנשים דיברו! זה מה ששיגע אותם ככה! כשהם ניתקו לבסוף הוא נשם נשימה עמוקה, כאילו הוא עולה אל מעל פני מים עמוקים. הריסים של לוסי גריי ריפרפו ועיניה נפקחו, המבט בעיניה תאם את שלו. שניהם רכנו יחד לנשיקה נוספת, אבל אוכפי השקט אחזו בה והובילו אותה משם.

פסטוס הכניס לו מרפק בדרך החוצה מהאולם. "חתיכת פרידה."

קוריאולנוס משך בכתפיו. "מה אומר ומה אגיד? אי אפשר לעמוד בפני."

"אני מניח," אמר פסטוס. "ניסיתי להיפרד מקורל בטפיחה מעודדת על הכתף, והיא כמעט שברה לי את היד."

הנשיקה הותירה אותו מסוחרר. אין ספק שהוא חצה כאן גבול, אבל הוא לא התחרט על זה... זה היה מדהים. הוא הלך הביתה לבדו, מתענג על הפרידה המרירה־מתוקה, מחושמל מתעוזתו. אולי הוא הפר כלל או שניים בכך שנתן לה את הפודרייה והציע שתמלא אותה ברעל עכברים, מי יודע? זה לא שיש ממש ספר כללים למשחקי הרעב. טוב, סביר להניח שזאת היתה הפרה. ועדיין, זה היה שווה את זה. למענה. אבל הוא לא התכוון לספר על זה לאיש, אפילו לא לטיגריס.

זה לא בהכרח ישנה את תוצאת המשחקים. יידרשו תחכום ומזל כדי להרעיל מיועד אחר. אבל לוסי גריי היתה חכמה, ולא חסרת מזל יותר מהאחרים. הם יצטרכו לבלוע את הרעל, כך שהתפקיד שלו יהיה להשיג לה את המזון שישמש פיתיון. הוא הרגיש יותר בשליטה מעצם זה שיש לו משהו לעשות מלבד רק לִצְפות.

לאחר שסבתנו הלכה לישון, הוא דיבר עם טיגריס. "אני חושב שהיא התאהבה בי."

"זה לא מפתיע. מה אתה מרגיש כלפיה?" היא שאלה.

"אני לא יודע," הוא ענה. "נישקתי אותה לפרידה."

טיגריס הרימה גבות. "על הלחי?"

"לא. על השפתיים." הוא חשב איך להסביר את זה, אבל לא הצליח אלא לומר, "היא לא כמו כולם." ולא היה ניתן להכחיש זאת, בכמה רמות. למען האמת, לא היה לו הרבה ניסיון עם בנות, ועוד פחות מזה עם אהבה. שמירה על סוד מצבה של משפחת סנואו נמצא תמיד בעדיפות עליונה. בני הדודים הזמינו מישהו לדירה רק לעתים נדירות, גם כשטיגריס התאהבה עד מעל הראש בשנה האחרונה שלה באקדמיה. חוסר הרצון שלה להזמין את החבר שלה הביתה נתפס בעיניו כחוסר יכולת להתחייב והיה גורם מכריע בפרידה. קוריאולנוס ראה בתקרית הזאת סימן אזהרה לכך שלא כדאי ללכת רחוק מדי עם מישהי בעצמו. לא חסרו לו הצעות בבית הספר, אבל הוא פיתח מיומנות בהרחקתן. התירוץ של המעלית המקולקלת היה שימושי, וסבתנו סבלה מכמה מחלות מומצאות שחייבו שקט מוחלט. היה קטע אחד, בשנה שעברה, בסמטה מאחורי תחנת הרכבת, אבל זה היה פחות רומן ויותר אתגר שפסטוס הציב בפניו. בגלל הפוסקה והחשכה הזיכרון היה מעורפל לכל היותר. כשניסה לשחזר מה קרה שם, הוא הבין שבשום שלב לא שאל לשמה, אבל מאז הוא נחשב לאחד שיכול להשיג בחורות.

אבל לוסי גריי היתה המיועדת שלו, בדרכה אל הזירה. וגם אם הנסיבות היו אחרות, היא עדיין היתה נערה מהמחוזות, או לפחות לא מהקפיטול. אזרחית מדרגה שנייה. בת אדם, אבל דמוית חיה. חכמה, אולי, אבל לא מפותחת. אחת מתוך אספסוף נטול צורה של חסרי מזל, יצורים ברבריים שריחפו בשולי תודעתו. ודאי שאם יש יוצא מן הכלל, הרי זאת לוסי גריי ביירד. מישהי שאי אפשר להגדיר בקלות. ציפור נדירה, בדיוק כמוהו. אחרת מדוע שפתיה הלוחצות את שפתיו הפכו את ברכיו למים?

קוריאולנוס נרדם באותו הלילה כשהוא חוזר על הנשיקה שוב ושוב בדמיונו...

בוקר משחקי הרעב עלה בהיר וצלול. קוריאולנוס התכונן, אכל את הביצים שטיגריס הכינה עבורו וצעד בדרך הארוכה והלוהטת אל אולפן חדשות הקפיטול. הוא ויתר על האיפור הכבד שלאקי מרח לעצמו על הפנים, אבל הסכים לשכבה קלה של פודרה מכיוון שלא רצה להיראות מיוזע מול המצלמות. רוגע ושלווה: אלה היו התכונות שבן סנואו אמור להקרין. לפודרה היה ריח מתקתק, אבל לא היה בה העידון של הפודרה של אמא שלו, שהוסתרה במגירת הגרביים בבית.

"בוקר טוב, מר סנואו," קולה של ד"ר גול משך את תשומת ליבו בבת אחת. ברור שהיא הגיעה לאולפן. היכן עוד היא יכולה להיות בבוקר הפתיחה של המשחקים?

השאלה מדוע גם הדיקן הייבוטום חש צורך להופיע, נותרה בגדר תעלומה, אבל עיניו המטושטשות בחנו את קוריאולנוס. "שמענו שהתרחשה סצנה נוגעת ללב כשנפרדת מהמיועדת שלך אתמול בערב."

איכס. האם יש בעולם שני אנשים עם פחות יכולת לאהוב? איך הם ידעו על הנשיקה בכלל? פרופסור סיקל לא עשתה רושם של רכלנית, אז מי הפיץ את השמועה? רוב המדריכים ראו אותם בוודאי...

לא משנה. השניים האלה לא יצליחו להוציא ממנו תגובה. "כפי שדוקטור גול ציינה, כולם נסערים."

"כן, רק חבל שלא סביר שהיא תשרוד עד סוף היום," אמרה ד"ר גול.

כמה שהוא שנא את השניים האלה. זחוחים. מתגרים בו. ועדיין, הוא לא היה יכול להרשות לעצמו אלא משיכת כתפיים אדישה. "ובכן, איך אומרים, זה לא נגמר עד שהעורבני־החקיין שר." הוא חש סיפוק למראה פניהם המבולבלות. אבל לא היתה להם הזדמנות לחקור אותו, מכיוון שרמוס דוליטל הגיע כדי למסור להם שהמיועד ממחוז 5 מת במהלך הלילה מסיבוכים של אסתמה או משהו מעין זה — בכל אופן, הווטרינרית לא הצליחה להציל אותו — והם חייבים לבוא ולתת על כך את הדעת.

קוריאולנוס אימץ את מוחו, אבל לא הצליח להיזכר בנער או אפילו מי היה המדריך שלו. כהכנה למשחקים, הוא עידכן את רשימת המדריכים שקיבל מפרופסור דמיגלוס. הוא החליט שלמען הפשטות ימחק אותם בזוגות ללא קשר למה שקרה להם. הוא לא התכוון לנהוג בחוסר לב, אבל לא היתה דרך אחרת לעקוב אחר ההתפתחויות. הוא שלף את הרשימה מהילקוט שלו כדי לתעד את המוות האחרון הזה.

משחקי הרעב העשיריים

הקצאת מדריכים

מחוז 1

בן (פאסֶט)ליוויָה קארְדיוּ

בת (וֶלְוֵרין)פַּלְמירָה מוֹנְטי

מחוז 2

בן (מַרְקוּס)סֶג'אנוּס פלינת'

בת (סאבּין)פְלוֹרוּס פְרֵיינְד

מחוז 3

בן (סירְק)אָיוֹ גַ'סְפֶּר

בת (טֶסְלי)אוּרְבַּן קַנְוויל

מחוז 4

בן (מיזֶן)פֶּרְסֵפוֹני פְּרַייס

בת (קוֹרָל)פֶסְטוּס קְריד

מחוז 5

בן (הַיי)דֶניס פְלינְג

בת (סוֹל)איפיגֶנְיָה מוֹס

מחוז 6

בן (אוֹטוֹ)אפולו רינְג

בת (ג'יני)דיאנה רינְג

מחוז 7

בן (טריץ')ויפְּסַנְיָה סיקְל

בת (לָמינָה)פְּליני הַרינְגְטוֹן

מחוז 8

בן (בּוֹבּין)ג'וּנוֹ פיפְּס

בת (ווֹבִי)הילֶריוּס הֵוֶונְזְבּי

מחוז 9

בן (פַּנְלוֹ)גאיוּס בְּרין

בת (שיף)אַנְדְרוֹקְלֶס אַנְדֶרְסוֹן

מחוז 10

בן (טאנֶר)דוֹמישָה וימְזיוויק

בת (בְּרֶנְדי)אָרַכְּני קְרֵיין

מחוז 11

בן (ריפֶּר)קְלֵמֶנְסיה דאבְקוֹט

בת (דיל)פיליקְס רָווינְסְטיל

מחוז 12

בן (גֵ'סאפּ)לַיזיסְטְרָטָה ויקֶרְס

בת (לוּסי גְרֵיי)קוֹריאוֹלָנוּס סְנוֹאוֹ

מספר המתחרים של לוסי גריי צנח לשלושה־עשר. עוד אחד מת, והוא היה בן. אלה היו חדשות טובות עבורה.

הדף התחיל להתקמט, אז הוא קיפל אותו לרבעים מסודרים והחליט שישים אותו בכיס החיצוני של הילקוט שלו לגישה נוחה. כשפתח את הכיס, הוא גילה שם ממחטה. זה בילבל אותו לרגע, מכיוון שהממחטה שלו נמצאה תמיד עליו, אבל אז נזכר שזאת הממחטה שלוסי גריי החזירה אחרי שניגבה את עיניה ביום שהביא לה את פודינג הלחם. זה עשה לו הרגשה טובה, שיש ברשותו משהו אישי כזה, מעין קמע, והוא טמן את הרשימה בזהירות לצידה.

המדריכים היחידים שהוזמנו להופיע בתוכנית שלפני המשחקים היו השבעה שהשתתפו בערב הראיונות. הם הפכו, כברירת מחדל, לפנים של הקפיטול במשחקים, אף שכמה מהמיועדים שלהם נראו מועמדים מאוד לא סבירים לזכייה. בפינת האולם סודרו כמה כיסאות סלון מרופדים, שולחן קפה ונברשת עקומה מעט. רוב המדריכים עברו על הרקע של המיועדים שלהם והדגישו כמיטב יכולתם כל מאפיין מסוכן.

מכיוון שקוריאולנוס הקדיש את כל הריאיון שלו לשיר של לוסי גריי, הוא היה היחיד עם משהו חדש. לאקי פליקרמן, ששמח על החומר הטרי, הניח לו לחרוג ממסגרת הזמן שהוקצב לו. לאחר שעידכן בפרטים הרגילים, הקדיש קוריאולנוס את רוב זמנו לספר על הלהק, ושם דגש בכך שלוסי גריי לא באמת מהמחוזות, לא, לא ממש. ללהק היתה היסטוריה ארוכה של מופיעים מוזיקליים, הם היו אומנים מסוג נדיר, ואי אפשר להחשיב אותם לתושבי מחוז, לא יותר משאפשר לראות באנשי הקפיטול תושבי מחוזות. למעשה, אם חושבים על זה, הם כמעט היו בני הקפיטול, ורק בעקבות שרשרת של אירועים חסרי מזל השתקעו, ואולי עוכבו בטעות, במחוז 12. אנשים ודאי מרגישים שלוסי גריי נראית בבית בקפיטול. ולאקי הסכים שכן, כן, יש משהו מיוחד בנערה הזאת.

ליזיסטרטה העיפה בו מבט מעוצבן כאשר התיישבה לריאיון שלה. הוא הבין את הסיבה כשגילה שהיא מנסה לקשור בין ג'סאפ ללוסי גריי ולזכות באהדה כלפי השניים כצמד. נכון שג'סאפ היה כורה פחם אופייני למחוז 12, אבל האם השניים לא הפגינו רעות טבעית מהרגע הראשון? ומי לא הבחין בקרבה המיוחדת ביניהם, שחסרה לעתים קרובות כל כך אצל מיועדים מאותו מחוז? למעשה, ליזיסטרטה היתה משוכנעת שהם מסורים זה לזה בלב ובנפש. עם הכוח הפיזי של ג'סאפ והיכולת של לוסי גריי להקסים את הקהל, היא היתה משוכנעת שהמנצח או המנצחת במשחקים השנה יהיו ממחוז 12.

הסיבה לנוכחותו של הדיקן הייבוטום התבררה כשהתיישב בכיסא המרואיינים אחרי ליזיסטרטה. הוא הצליח לדון בתוכנית המדריכים כאילו לא היה מסומם לכל אורכה. למעשה, היה משהו מטריד מעט בחדות של כמה מההבחנות שלו. הוא ציין שהתלמידים מהקפיטול נכנסו לתוכנית עם דעות קדומות מסוימות על המיועדים שלהם, אבל בתוך שבועיים מהאסיף רבים פיתחו הערכה וכבוד כלפיהם. "כפי שאומרים, דע את האויב. זה חיוני. ואיזו דרך טובה יותר להכיר זה את זה מאשר לשתף פעולה יחד במשחקי הרעב? הקפיטול ניצח במלחמה לאחר קרב ארוך וקשה, ורק עכשיו הוטמנו פצצות בזירה שלנו. תהיה טעות לחשוב שאחד מהצדדים נטול תבונה, כוחות או אומץ לב."

"אבל ודאי אינך משווה את הילדים שלנו לשלהם?" שאל לאקי. "מספיק מבט אחד כדי לראות מי הזן העליון."

"במבט אחד אפשר לראות ששלנו זכו ביותר אוכל, בבגדים איכותיים יותר ובטיפולי שיניים מוצלחים יותר," אמר הדיקן הייבוטום. "להניח משהו מעבר לזה, איזו עליונות פיזית, מנטלית ובעיקר מוסרית, יהיה טעות. היבריס מהסוג הזה כמעט חיסל אותנו במלחמה."

"מרתק," אמר לאקי, שנראה שאינו מצליח למצוא תגובה טובה יותר. "התפיסות שלך פשוט מרתקות."

"תודה רבה, מר פליקרמן. אני לא יכול לחשוב על איש שאת דעתו אני מעריך יותר," אמר הדיקן ביובש.

קוריאולנוס חשב שגלגול העיניים המרומז של הדיקן מוחצן למדי, אבל לאקי הסמיק בתגובה. "זה אדיב מאוד מצידך, מר הייבוטום. כפי שכולנו יודעים, איני אלא חזאי צנוע."

"וקוסם חובב," הזכיר לו הדיקן הייבוטום.

"ובכן, בזה אני מסכים להודות!" אמר לאקי וצחק. "רגע, מה זה?" הוא הושיט יד מאחורי האוזן של הדיקן הייבוטום ושלף סוכרייה קטנה שטוחה, ועליה פסים ססגוניים. "אני חושב שזה שלך." הוא הושיט אותה לדיקן הייבוטום, הצבעים מכתימים את כף ידו הלחה.

לא נראה שהדיקן הייבוטום מתכוון לקחת אותה. "אני לא מאמין. מאיפה הבאת אותה, לאקי?"

"זה סוד מקצועי," אמר לאקי בחיוך מדושן עונג. "סוד מקצועי."

מכוניות המתינו כדי לקחת אותם בחזרה לאקדמיה, וקוריאולנוס מצא את עצמו עם פיליקס והדיקן הייבוטום. נראה שהשניים מסתובבים באותו חוג חברים, ובגדול הם התעלמו מקוריאולנוס והתעדכנו בפריטי רכילות. זה נתן לו זמן לחשוב על מה שהדיקן הייבוטום אמר על האנשים במחוזות. שבאופן יסודי הם שווי ערך לאלה שבקפיטול, ונחותים מהם רק מבחינה גשמית. הדיקן הביע רעיון רדיקלי למדי. אין ספק שסבתנו ורבים אחרים ידחו אותו על הסף, והוא גם פגע במאמצים של קוריאולנוס להציג את לוסי גריי כמישהי שאינה שייכת למחוזות כלל. הוא תהה כמה מזה שייך לאסטרטגיית הניצחון שלו, וכמה מזה משקף את הבלבול שחש בגלל הרגשות שלו כלפיה.

כשנכנסו לאולם, וצוות צילום הסיח את דעתו של פיליקס, הרגיש קוריאולנוס יד על זרועו. "לגבי החבר שלך ממחוז שתיים? הרגשן?" אמר לו הדיקן הייבוטום.

"סג'אנוס פלינת'," אמר קוריאולנוס. לא שהם באמת היו חברים, אבל זה לא היה עניינו של הדיקן הייבוטום.

"אולי כדאי שתמצא לו מקום ליד הדלת." הדיקן הוציא את הבקבוקון מכיסו, חמק אל מאחורי עמוד סמוך ולקח כמה טיפות מהמורפליום.

לפני שקוריאולנוס הספיק לחשוב על מה שאמר, ליזיסטרטה הגיעה כועסת כולה. "באמת, קוריאולנוס, אתה יכול לשתף איתי פעולה קצת! ג'סאפ לא מפסיק להתייחס ללוסי גריי כבעלת ברית!"

"לא היה לי מושג שזה הכיוון שלך. באמת, לא התכוונתי להכשיל אותך. אם תהיה לנו הזדמנות נוספת, אני אדגיש את עניין הצוות," הוא הבטיח.

"ממש לא בטוח שתהיה," אמרה ליזיסטרטה בנשיפה זועפת.

סאטיריה עשתה את דרכה בקהל, ולא הועילה למצב כלל בכך שקראה, "איזה ריאיון מחוכם, יקירי. אפילו אני חצי האמנתי שהנערה שלך נולדה בקפיטול! עכשיו בוא. גם את, ליזיסטרטה! אתם צריכים את התגים שלכם וחפתי־תקשורת!"

היא הובילה אותם לאורך האולם, שבניגוד לשנים קודמות המה מהתרגשות. אנשים צעקו לו בהצלחה, בירכו אותו על הריאיון. קוריאולנוס נהנה מתשומת הלב, אבל לא היה ניתן להכחיש שיש בזה גם משהו טורד מנוחה. בעבר אלה היו אירועים חמורי סבר, שאנשים נמנעו בהם מקשר עין ודיברו רק במידת הצורך. עכשיו להיטות מילאה את האולם, כאילו מצפה להם מופע בידור אהוב.

אחד מקברניטי המשחק ישב מאחורי שולחן וחילק את הציוד למדריכים. כולם קיבלו תג צהוב זוהר עם המילה "מדריך" לענוד סביב הצוואר, אבל רק אלה שעדיין היו להם מיועדים במשחקים קיבלו חפתי תקשורת, וכל האחרים קינאו בהם. כל כך הרבה טכנולוגיה אישית נעלמה במהלך המלחמה ולאחריה, כשהיצרנים התמקדו בדברים דחופים יותר. בימים האלה אפילו מכשירים פשוטים היו עניין מלהיב. החפתים נענדו על מפרק כף היד וכללו מסך קטן, שבו היבהב באדום סיכום המתנות מנותני החסות. המדריכים יכלו לדפדף ברשימת פריטי המזון, לבחור אחד מהתפריט, ללחוץ עליו לחיצה כפולה, ואחד מקברניטי המשחק ידאג לשלוח אותו באמצעות רחפן. לכמה מהמיועדים לא ציפו מתנות כלל. למרות שלא השתתף בראיונות, ריפר זכה בכמה נותני חסות בזכות ההתנהלות שלו בגן החיות, אבל מקלמנסיה לא היה זכר וחפת התקשורת שלה נח זנוח על השולחן, חשוף למבטיה החומדים של ליוויה.

קוריאולנוס לקח את ליזיסטרטה הצידה והראה לה את המסך שלו. "תראי, יש לי כאן הון קטן. אם הם יהיו יחד, אני אשלח מזון לשניהם."

"תודה. גם אני. לא התכוונתי להתפרץ עליך ככה. זאת לא אשמתך. הייתי צריכה להזכיר את זה קודם." קולה צנח ללחישה. "פשוט... לא הצלחתי להירדם אתמול בלילה במחשבה שאצטרך לעבור את זה. אני יודעת שזה נועד להעניש את המחוזות, אבל לא הענשנו אותם מספיק? כמה זמן נצטרך להמשיך לגרור את המלחמה?"

"אני חושב שדוקטור גול מאמינה שלתמיד," הוא אמר. "כמו שהיא אמרה לנו בשיעור."

"זה לא רק היא. תסתכל עליהם." היא התייחסה לאווירת המסיבה בחדר. "זה מעורר בחילה."

קוריאולנוס ניסה להרגיע אותה. "בת הדודה שלי אמרה לי שנזכור שזאת לא אשמתנו. שגם אנחנו עדיין רק ילדים."

"איכשהו זה לא עוזר. זה שמשתמשים בנו ככה," אמרה ליזיסטרטה בעצב. "בעיקר כששלושה מאיתנו מתו."

משתמשים? קוריאולנוס לא ראה בהיותו מדריך דבר מלבד כבוד. דרך לשרת את הקפיטול ואולי להרוויח קצת תהילה. אבל היה בדבריה משהו. אם המטרה אינה מכובדת, מה הכבוד בלקחת בזה חלק? הוא הרגיש מבולבל, ואז קורבן למניפולציה ואז חסר הגנות. כאילו הוא מיועד ולא מדריך.

"תגיד לי שזה ייגמר מהר," אמרה ליזיסטרטה.

"זה ייגמר מהר," הרגיע אותה קוריאולנוס. "רוצה לשבת יחד? נוכל לתאם את המתנות שלנו."

"כן, תודה," היא אמרה.

הפעם בית הספר כולו התאסף באולם. הם עשו את דרכם אל האזור של עשרים וארבעה מושבי המדריכים, שמוקמו באותו חלק של האולם כמו בעת הצפייה בטקס האסיף. הנוכחות היתה חובה לכל מי שהיה יכול להגיע, בין שהיה לו מיועד במשחק ובין שלא. "בוא לא נשב מלפנים," אמרה ליזיסטרטה. "אני לא רוצה את המצלמה בפרצוף שלי כשיהרגו אותו." היא צדקה, כמובן. המצלמה תתמקד במדריך, ואם לוסי גריי תמות, בעיקר אם לוסי גריי תמות, אין ספק שהוא יזכה בתמונת תקריב טובה וארוכה.

קוריאולנוס הלך איתה לשורה האחרונה. בעודם מתיישבים, תשומת ליבו התמקדה במסך הענקי שעליו הוקרן לאקי פליקרמן ששימש כעת מדריך טיולים במחוזות, מסר פרטי רקע על התעשייה המקומית, מתובלים בנתוני מזג אוויר ובתעלול קסמים פה ושם. משחקי הרעב היו הזדמנות מצוינת עבור לאקי, ובמהלך ההסבר שלו על ייצור אנרגיה במחוז 5 הוא לא בחל בשימוש במתקן שגרם לשיער שלו להזדקר. "זה מחשמל!" הוא התנשף.

"אתה אידיוט," רטנה ליזיסטרטה, ואז משהו לכד את תשומת ליבה. "זאת כנראה היתה שפעת איומה."

קוריאולנוס עקב אחרי מבטה אל השולחן שבו קלמנסיה בדיוק לקחה את חפת התקשורת שלה. היא סרקה את החדר בחיפוש אחר מישהו... אה, אחריו! ברגע שמבטיהם הצטלבו היא פנתה היישר אל השורה האחרונה, והיא לא נראתה מאושרת. היא נראתה נורא, למען האמת. אמנם הצהוב העז של עיניה דהה לגון אבקנים חיוור, והחולצה הלבנה בעלת השרוולים הארוכים והצווארון הגבוה הסתירה את אזור הקשקשים, אבל גם אחרי השיפורים האלה קלמנסיה הקרינה חולי. היא התעסקה בהיסח הדעת באזורים היבשים בפניה, ונראה שהלשון שלה, אף שלא ביצבצה מפיה, מגששת בפנים הלחי. היא עשתה את דרכה אל המושב שמולו ועמדה שם, כשהיא מעיפה באוויר חתיכות עור אקראיות ובוחנת אותו.

"תודה שביקרת, קוריאו," אמרה קלמנסיה.

"התכוונתי לבקר, קלמי, אבל הייתי די חבול בעצמי — " הוא התחיל להסביר.

היא קטעה אותו. "תודה שיצרת קשר עם ההורים שלי. תודה שעידכנת אותם איפה אני."

ליזיסטרטה נראתה מבולבלת. " ידענו איפה את, קלם. הם אמרו שאסור לבקר אותך כי את מדבקת. ניסיתי להתקשר פעם אחת, אבל הם אמרו שאת נחה."

קוריאולנוס בחר בקו הגנה דומה. "גם אני ניסיתי, קלמי. כמה פעמים. הם תמיד התחמקו. לגבי ההורים שלך, הרופאים הבטיחו שהם בדרך." דבר מזה לא היה נכון, אבל מה כבר היה יכול לומר? הארס בבירור עירער אותה, אחרת היא לא היתה מזכירה את העניין בפומבי. "אם טעיתי אני מצטער. כמו שאמרתי, הייתי בעצמי בהתאוששות."

"באמת?" היא אמרה. "נראית יופי בריאיון. אתה והמיועדת שלך."

"תירגעי, קלם. זאת לא אשמתו שחלית," אמר פסטוס, שהגיע ושמע די מהשיחה.

"אוי, שתוק, פסטוס. אין לך מושג על מה אתה מדבר!" סיננה קלמנסיה והסתלקה בזעם למושב קרוב לחזית.

פסטוס התיישב לצד ליזיסטרטה. "מה הבעיה שלה? חוץ מזה שהיא נראית כאילו היא משילה את העור."

"אוי, מי יודע? כולנו במצב נורא," אמרה ליזיסטרטה.

"ועדיין, זה לא מתאים לה. מעניין מה — " התחיל פסטוס לומר.

"סג'אנוס!" קרא קוריאולנוס, שמח על ההפרעה. "לכאן!" היה מקום ריק לצידו, והוא היה חייב להחליף את נושא השיחה.

"תודה," אמר סג'אנוס והתיישב בכבדות בכיסא שבקצה השורה. הוא נראה לא טוב, מותש ועם עור בוהק מחוֹם.

ליזיסטרטה התמתחה מעבר לקוריאולנוס וטפחה על ידו של סג'אנוס. "ככל שזה יתחיל מהר, ככה זה ייגמר מהר."

"עד השנה הבאה," הוא הזכיר לה. אבל הוא השיב טפיחה של אסירות תודה.

רק הורו לתלמידים לתפוס את מקומותיהם, וכבר השתלט חותם הקפיטול על המסכים וההמנון הקים את כולם על רגליהם. קולו של קוריאולנוס הצטלצל מעל קולות המדריכים האחרים, שמילמלו את דרכם עד הסוף. באמת, בשלב הזה הם לא היו יכולים להתאמץ קצת יותר?

כשלאקי פליקרמן הופיע שוב על המסך ופרש ידיים במחוות ברכה, קוריאולנוס ראה את הצבע העז שנמרח על ידו בקסם הסוכרייה. "גבירותי ורבותי," הוא אמר, "אני מכריז בזאת על פתיחת משחקי הרעב העשיריים!"

צילום בזווית רחבה של פנים הזירה החליף את דמותו של לאקי. ארבעה־עשר המיועדים שנותרו ברשימה הוצבו במעגל גדול, ממתינים למכת הגונג. איש לא התייחס אליהם, או לכלי הנשק הזרועים על הקרקע המאובקת, או לדגל פאנם התלוי מהיציעים ומוסיף לזירה שמץ של קישוטיות שלא היה כמותה קודם לכן.

כל העיניים נעו בעקבות המצלמה, מרותקות בעודה מתמקדת באיטיות בצמד עמודי המתכת לא רחוק מהכניסה הראשית לזירה. גובהם היה שישה מטרים והם היו מחוברים בקורה באורך דומה. במרכז המבנה מרקוס היה תלוי ממרפקי ידיו האזוקים, כה חבול ומכוסה בדם, שברגע הראשון קוריאולנוס חשב שגופתו היא זאת שמוצגת לראווה. אבל שפתיו הנפוחות של מרקוס נעו, חשפו שיניים שבורות והבהירו ללא צל של ספק שהוא עדיין בחיים.

14

קוריאולנוס הרגיש בחילה, אבל לא היה מסוגל לקרוע משם את מבטו. היה מחריד לראות כל יצור שהוא מוצג לראווה בצורה כזאת — כלב, קוף, חולדה אפילו — אז נער? ונער שחטאו היחיד היה להימלט על חייו? אילו מרקוס היה פוצח במסע רציחות ברחבי הקפיטול זה היה עניין אחר, אבל לא התקבל שום דיווח כזה בעקבות הימלטותו. קוריאולנוס נזכר במצעדי ההלוויה. התצוגות המחרידות ביותר — ברנדי המשתלשלת מהקרס, והמיועדים הנגררים ברחובות — נשמרו למתים. במשחקי הרעב עצמם היתה הגאונות המעוותת של שיסוי ילדי המחוזות בילדי המחוזות, כך שהקפיטול לא ליכלך את הידיים באלימות ממשית. לעינוי שמרקוס עבר לא היה תקדים. בהנחייתה של ד"ר גול, הקפיטול הגיע לרמה חדשה של תגמול.

המחזה פוגג את אווירת המסיבה באולם הוונזבי. בתוך הזירה לא היו מיקרופונים, מלבד כמה סביב הקיר האליפטי, כך שאף אחד מהם לא היה קרוב מספיק לקלוט אם מרקוס מנסה לדבר. קוריאולנוס ייחל נואשות שצליל הגונג יישמע, שישחרר את המיועדים לצאת לפעולה ולהסחת דעת, אבל קיפאון הפתיחה התמשך.

הוא הרגיש בסג'אנוס רועד מרוב זעם, ובדיוק הסתובב להניח עליו יד מרגיעה כשהנער זינק ממושבו ורץ קדימה. באזור המדריכים היו חמישה כיסאות ריקים בחזית שנשמרו לבני המחזור החסרים. סג'אנוס תפס את הפינה של אחד מהם והשליך אותו על המסך, מטיח אותו בתמונת פניו המיוסרות של מרקוס. "מפלצות!" הוא צרח. "כולכם כאן מפלצות!" ואז הוא מיהר בחזרה לאורך המעבר והחוצה מבעד ליציאה הראשית של האולם. איש לא עשה דבר כדי לעצור אותו.

באותו הרגע נשמע צליל הגונג והמיועדים התפזרו. רובם נמלטו אל השערים המובילים למנהרות, שבכמה מהם נפערו פרצות מהפיצוצים. קוריאולנוס ראה את השמלה הססגונית של לוסי גריי פונה לעבר קצה הזירה, ואצבעותיו לפתו את שולי המושב שלו כשהוא דוחק בה בליבו קדימה. תברחי! הוא חשב לעצמו. תברחי! צאי משם! קומץ מיועדים חזקים יותר מיהרו אל כלי הנשק, אבל לאחר שחטפו כמה, טאנר, קורל וג'סאפ התפזרו. רק ריפר, החמוש בקלשון ובסכין ארוכה, נראה נכון לקרב. אבל עד שעבר למתקפה, לא נותר איש להילחם בו. הוא הסתובב להסתכל על הגב של יריביו המתרחקים, זקף ראש בתסכול וטיפס אל יציע סמוך להתחיל בציד.

קברניטי המשחק ניצלו את ההזדמנות כדי לעבור בחזרה אל לאקי. "רציתם להמר על אחד המיועדים אבל לא הספקתם להגיע אל סניף הדואר? סוף־סוף החלטתם באיזה מיועד לתמוך?" מספר טלפון היבהב בתחתית המסך. "מהיום תוכלו לעשות את כל זה בטלפון! התקשרו למספר המופיע למטה, מסרו את מספר האזרח שלכם, את שם המיועד ואת הסכום שתרצו להמר בו או לרכוש בו מתנה, וגם אתם תהיו חלק מהאקשן! ואם תעדיפו לבצע את העסקה פנים אל פנים, סניפי הדואר יהיו פתוחים בכל יום משמונה עד שמונה. אל תחמיצו את ההזדמנות ההיסטורית הזאת. זאת ההזדמנות שלכם לתמוך בקפיטול וגם לעשות רווח נאה. היו חלק ממשחקי הרעב והיו למנצחים! ועכשיו, בחזרה לזירה!"

בתוך כמה דקות נעלמו מהזירה כל המיועדים מלבד ריפר, ולאחר ששוטט זמן־מה סביב היציעים, גם הוא נעלם מהעין. מרקוס וייסוריו הפכו למוקד המשחקים שוב.

"לא כדאי שתלך אחרי סג'אנוס?" לחשה ליזיסטרטה לקוריאולנוס.

"אני חושב שהוא יעדיף להיות לבד," הוא השיב לחישה. סביר להניח שזה היה נכון, אבל משני לעובדה שהוא לא רצה להחמיץ דבר, או לעורר תגובה מצד ד"ר גול או לקשר את עצמו פומבית לסג'אנוס. התפיסה המתגברת הזאת שהם חברים טובים, שהוא איש סודו של הבחור הלא יציב מהמחוזות, התחילה להדאיג אותו. לחלק כריכים היה דבר אחד, להשליך כיסא היה דבר אחר לגמרי. אין ספק שיהיו לזה השלכות, והיו לו די והותר בעיות בלי להוסיף את סג'אנוס לרשימה.

חצי שעה ארוכה מאוד חלפה לפני שמשהו אחר משך את תשומת ליבו של הקהל. הפיצוצים שאירעו בקרבת הכניסה פרצו את השער הראשי, אבל בריקדה נבנתה מתחת ללוח התוצאות. השכבות המרובות של משטחי בטון, קורות עץ ותיל דוקרני, היו גם מכוערות מאוד וגם היוו תזכורת להתקפת המורדים, לכן, ככל הנראה, קברניטי המשחק כמעט לא הראו את האזור הזה. אבל מכיוון שמעט מאוד קרה מלבד זה, הם נאלצו להראות לקהל נערה כחושה בעלת גפיים ארוכות המתגנבת מתוך הבריקדה.

"זאת למינה!" אמר פאפ לליוויה שישבה לצידו, שתי שורות לפני קוריאולנוס.

קוריאולנוס לא זכר דבר מהמיועדת של פאפ, מלבד העובדה שלא הצליחה להפסיק לבכות במפגש הראשון של המדריכים עם המיועדים. פאפ לא הצליח להכין אותה לראיונות, ולכן ויתר על ההזדמנות שלו לעשות לה יחסי ציבור. קוריאולנוס לא הצליח להיזכר מאיזה מחוז היא... 5 אולי?

קול קריינות לא צפוי תיקן אותו. "אנחנו רואים את למינה בת החמש־עשרה ממחוז שבע," אמר לאקי. "בהדרכת פליני הרינגטון שלנו. מחוז שבע זכה בכבוד לספק לקפיטול את העץ ששימש לתיקון הזירה האהובה."

למינה בחנה את מרקוס, קולטת את המצוקה שלו. הילת השיער הבלונדיני שלה התבדרה ברוח הקיץ, והיא צימצמה את עיניה כנגד בוהק השמש. היא היתה לבושה שמלה שנראה שהוכנה משק קמח, חבל קשור סביב מותניה כחגורה, ועקיצות חרקים כיסו את כפות רגליה היחפות ושאר רגליה. עיניה, הנפוחות מתשישות, היו אדומות אך לא עמדו בהן דמעות. למעשה, היא נראתה שלווה במידה משונה בהתחשב בנסיבות. בלי להיחפז, בלי הפגנת מתח, היא ניגשה אל ערימת כלי הנשק ולא הזדרזה בעודה בוחרת תחילה סכין, ואז גרזן קטן, בוחנת את חדות הלהב של כל אחד בקצה האגודל. היא נעצה את הסכין בחגורתה והניפה את הגרזן בקלילות הלוך ושוב, לבחון את משקלו. ואז היא עשתה את דרכה אל אחד העמודים. ידה עברה על הפלדה, שהיתה חלודה ומכוסה כתמי צבע מעבודה קודמת כלשהי. קוריאולנוס חשב שהיא תנסה לחתוך את העמוד בהיותה ממחוז העץ וכדומה, אבל במקום זה היא אחזה בידית הגרזן בין שיניה והתחילה לטפס, משתמשת בברכיה ובכפות רגליה המיובלות לאחוז במתכת. נראה שהטיפוס טבעי עבורה, כמו זחל שעושה את דרכו במעלה גבעול. אבל כמישהו שהשקיע שעות נוספות בטיפוס על החבל בשיעור התעמלות, קוריאולנוס ידע אילו כוחות נדרשים לשם כך.

כשלמינה הגיעה לראש העמוד, היא התמקמה ותחבה את הגרזן בחגורתה. רוחב הקורה האופקית היה חמישה־עשר סנטימטרים לכל היותר, אבל היא צעדה עליה בקלילות עד שנמצאה מעל מרקוס. היא התישבה על הקורה, נעלה קרסוליים לשם היציבות ורכנה לעבר ראשו החבול. היא אמרה משהו שהמיקרופונים לא הצליחו לקלוט, אבל הוא כנראה שמע אותה כי שפתיו נעו בתגובה. למינה הזדקפה ושקלה את המצב. ואז היא ייצבה את עצמה שוב, הניפה את הגרזן ונעצה את הלהב שלו בצד המעוקל של צווארו של מרקוס. פעם. פעמיים. בפעם השלישית, בנתז דם, היא הצליחה להרוג אותו. היא התיישבה שוב, ניגבה את ידיה בחצאיתה והשקיפה על הזירה.

"המיועדת שלי, אנשים!" הצטעק פאפ. פתאום הוא הופיע על המסך, בעוד המצלמה באולם הוונזבי משדרת בשידור חי את התגובה שלו. קוריאולנוס הבחין בעצמו שתי שורות מאחורי פאפ והזדקף. פאפ חייך חיוך רחב, חושף שאריות ביצה מארוחת הבוקר בין הטבעות על השיניים שלו, ופימפם באגרוף. "ההריגה הראשונה! זאת המיועדת שלי, למינה, ממחוז שבע," הוא אמר למצלמה. הוא הרים את מפרק ידו. "וחפת התקשורת שלי פתוח לעסקים. לעולם לא מאוחר מדי להביע תמיכה ולשלוח מתנה!"

מספר הטלפון היבהב על המסך שוב, וקוריאולנוס שמע צפצופים קלים עולים מחפת התקשורת של פאפ כשלמינה קיבלה כמה מתנות מנותני חסות. היה משהו דינמי משציפה במשחקי הרעב; הנסיבות השתנו ללא הפסקה. תתעורר! הוא אמר לעצמו. אתה לא צופה, אתה מדריך!

"תודה רבה!" נופף פאפ למצלמה. "טוב, אני חושב שמגיע לה משהו קטן, אתם לא מסכימים?" הוא התעסק בחפת התקשורת ונשא מבט בציפייה אל המסך, בעוד המצלמה חוזרת אל למינה. הקהל עקב בציפייה, שכן זה יהיה הניסיון הראשון למסור מתנה למיועד. דקה חלפה, ואז חמש. קוריאולנוס התחיל לתהות אם הטכנולוגיה הכזיבה, אבל רחפן קטן נושא בקבוק חצי ליטר מים הופיע מעל הזירה, ליד הכניסה, ועשה את דרכו הרועדת אל למינה. הוא עלה וירד ואפילו חזר לאחור, ואז התנגש בקורה שלושה מטרים לפחות מלמינה ונפל לקרקע כמו חרק שמישהו חבט בו. הבקבוק נסדק והמים נספגו באדמה ונעלמו.

למינה לטשה מבט חסר הבעה במתנה שלה, כאילו לא ציפתה ליותר מזה, אבל פאפ התפרץ בכעס, "רגע אחד! זה לא הוגן. מישהו שילם על זה כסף!" הקהל מילמל בהסכמה. לא היה שום תיקון מיידי, אבל לאחר עשר דקות הגיע בקבוק חלופי, והפעם למינה הצליחה לחטוף אותו מהרחפן, שצנח אל מותו כמו קודמו.

למינה לגמה מדי פעם מהמים, אבל מלבד זה לא היתה תנועה רבה בזירה, מלבד הזבובים שנאספו סביב גופתו של מרקוס. קוריאולנוס שמע פה ושם צפצוף מחפת התקשורת של פאפ כעדות למתנות נוספות עבור למינה, שנראה שהחליטה להישאר על הקורה. האמת שזאת היתה אסטרטגיה לא רעה. בטוח יותר מאשר להישאר על הקרקע, בהחלט. היתה לה תוכנית. היא היתה מסוגלת להרוג. בתוך פחות משעה הצליחה למינה להגדיר את עצמה מחדש כמתחרה על הניצחון במשחקים. היא עשתה רושם הרבה יותר קשוח מלוסי גריי, זה בטוח. תהיה היכן שתהיה.

הזמן חלף. מלבד ריפר, שנראה פה ושם משוטט על היציעים, איש מהמיועדים לא התנהל כצייד, אפילו לא החמושים. אלמלא הציגו את מרקוס לראווה, והקטע של למינה שחיסלה אותו, זאת היתה נחשבת פתיחה חלשה במיוחד. בדרך כלל היה אפשר לסמוך על מרחץ דמים כלשהו שיפתח את המשחקים, אבל מכיוון שרבים כל כך מהמיועדים התחרותיים מתו, נשארו בעיקר ניצודים.

הזירה התכווצה לחלון קטן בפינת המסך, ולאקי הופיע בשביל לתת רקע נוסף על המחוזות ולקנח בתחזית מזג האוויר. זאת היתה הפעם הראשונה שהיה למשחקים מנחה של ממש, והוא התאמץ לגבש את התפקיד. כשטאנר טיפס ליציעים וטייל לאורך השורה העליונה של המושבים, הוא מיהר להחזיר לשם את השידור, אבל המיועד רק ישב זמן־מה בשמש ואז נעלם במנהרות שמתחת ליציעים.

רשרוש באחורי אולם הוונזבי גרם לאנשים לסובב את ראשיהם, וקוריאולנוס הבחין בלפידוס מאמזי עושה את דרכו במעבר עם צוות הצילום שלו. הוא הזמין את פאפ להצטרף אליו, והריאיון שודר בשידור חי. פאפ, שלא רואיין עד כה, פלט כל פרט שהצליח להיזכר בו לגבי למינה, ואז הוסיף כמה פרטים שלתחושתו של קוריאולנוס היו מפוברקים, אבל אפילו זה לא ארך יותר מכמה דקות. זאת היתה תחילתו של הדפוס שהתמשך לאורך כל הבוקר. ראיונות מידע קצרים עם מדריכים. פרקי זמן ארוכים של חוסר פעילות בזירה. כולם שמחו על הפסקת הצהריים.

"שיקרת כשאמרת שזה ייגמר מהר," רטנה ליזיסטרטה בעודם עומדים בתור לכריכי הבייקון שנערמו על שולחן באולם.

"דברים יתפסו קצב," אמר קוריאולנוס. "זה חייב לקרות."

אבל נראה שלא. אחר הצהריים הארוך והחם הביא עימו תצפיות מעטות על מיועדים ועל רביעייה של עופות אוכלי נבלות שחגו בעצלתיים מעל מרקוס. למינה הצליחה לחתוך בכבלים של מרקוס כך שצנח לקרקע. על מאמציה שלח לה פאפ פרוסת לחם, שהיא חתכה לחתיכות, גילגלה מהן כדורים קטנים ואכלה אותם אחד אחד. ואז היא נשכבה על הבטן, קשרה את גופה הדק בחגורת החבל שלה אל הקורה ונימנמה.

חדשות הקפיטול הציעו עניין זמני בשידור מהכיכר שבחזית הזירה, שבה הוקמו דוכנים למכירת משקאות וממתקים עבור האזרחים שהגיעו לצפות במשחקים המשודרים על שני מסכים גדולים שנתלו משני עברי הכניסה. בגלל מיעוט ההתרחשויות בזירה עצמה, מרבית תשומת הלב התמקדה בסופו של דבר בצמד כלבים שהבעלים שלהם הלביש אותם כלוסי גריי וג'סאפ. קוריאולנוס לא ידע מה לחשוב על זה — לא ממש מצא חן בעיניו לראות את הפודלית המטופשת בסלסולים הססגוניים — עד ששני צפצופים נשמעו מחפת התקשורת שלו, והוא החליט שאין דבר כזה פרסום גרוע. אבל הכלבים התעייפו ונלקחו הביתה, ועדיין לא קרה דבר.

השעה היתה קרובה לחמש כשלאקי הציג את ד"ר גול בפני הקהל. הוא נראה עייף במובהק מהמתח של השידור הרציף. הוא הרים ידיים בבלבול ואמר, "מה זה אמור להיות, קברניטת המשחק הראשית?"

ד"ר גול פחות או יותר התעלמה ממנו ודיברה ישירות אל המצלמה. "כמה מכם בוודאי תוהים לגבי הפתיחה האיטית של המשחקים, אבל אני רוצה להזכיר לכם את כל ההתרחשויות הדרמטיות עד כה. יותר משליש מהמיועדים לא שרדו עד לשלב הזירה, ורוב אלה שכן, אינם שחקנים חזקים. מבחינת מספר המתים אנחנו צמודים לתוצאות של השנה שעברה."

"כן, זה נכון," אמר לאקי. "אבל אני חושב שאני מדבר בשם אנשים רבים כשאני אומר, איפה המיועדים השנה? בדרך כלל קל יותר להבחין בהם."

"ייתכן ששכחת מהפצצות," אמרה ד"ר גול. "בשנים קודמות האזורים הזמינים למיועדים הוגבלו ברובם למגרש וליציעים, אבל ההתקפה בשבוע שעבר פתחה פרצות וסדקים שמספקים גישה נוחה אל מבוך המנהרות שבין קירות הזירה. אלה משחקים מסוג חדש, תחילה יש למצוא מיועד אחר ואז לשלוף אותו מתוך כל מיני פינות אפלות."

"אה." לאקי נראה מאוכזב. "אז יכול להיות שלא נראה עוד מיועדים מסוימים?"

"אל דאגה. כשהם ייעשו רעבים הם יתחילו להציץ החוצה," ענתה ד"ר גול. "זה עוד שינוי משמעותי. עכשיו כשהקהל מספק מזון, המשחקים יכולים להימשך ללא הגבלה."

"ללא הגבלה?" אמר לאקי.

"אני מקווה שיש לך הרבה תעלולי קסם בשרוול!" צחקה ד"ר גול. "אתה יודע, יש לי טציית ארנב שהייתי שמחה מאוד לראות אותך שולף מכובע. הוא בחלקו פיטבול."

לאקי החוויר מעט וניסה לצחוק. "לא, תודה. יש לי חיות מחמד משלי, ד"ר גול."

"אני כמעט מרחם עליו," לחש קוריאולנוס לליזיסטרטה.

"אני לא," היא ענתה. "הם העונש הראוי זה לזה."

בשעה חמש שיחרר הדיקן הייבוטום את שאר התלמידים, אבל ארבעה־עשר המדריכים שהיו להם מיועדים בזירה נשארו שם, בעיקר מכיוון שחפתי התקשורת שלהם עבדו רק דרך משדרים באקדמיה או בתחנת חדשות הקפיטול עצמה.

בסביבות השעה שבע הוגשה ארוחת ערב אמיתית עבור ה"כוכבים", דבר שגרם לקוריאולנוס להרגיש חשוב ובמרכז העניינים. צלעות החזיר ותפוחי האדמה היו מוצלחים בהרבה מכל דבר שהיה יכול לאכול בבית — עוד סיבה לרצות שלוסי גריי תישאר בחיים. הוא העמיס רוטב על צלחתו ותהה אם היא רעבה. לקינוח הם קיבלו עוגת אוכמניות בקצפת, וקוריאולנוס לקח את ליזיסטרטה הצידה כדי לדון במצב. למיועדים שלהם היה אמור להיות מאגר מזון קטן ונחמד מפגישת הפרידה, בעיקר אם ג'סאפ איבד את התיאבון, אבל מה לגבי מים? האם היה מקור מים בתוך הזירה? וגם אם ירצו לשלוח אספקה, כיצד יוכלו לעשות זאת בלי לחשוף את מקום המחבוא של המיועדים שלהם? ד"ר גול צדקה ככל הנראה בתחזית שלה שהמיועדים ייאלצו להציץ החוצה אם ירצו משהו. עד אז, כך החליטו, האסטרטגיה הטובה ביותר תהיה לחכות בסבלנות.

בעודם מסיימים את הקינוח, פעילות כלשהי בזירה משכה את המדריכים בחזרה אל מושביהם. סירק, המיועד של איו ג'ספר ממחוז 3, זחל מתוך הבריקדה שליד הכניסה והסתכל סביב, ואז סימן למישהו. נערה קטנה ומלוכלכת עם שיער מסולסל כהה מיהרה לצאת בעקבותיו. למינה, שעדיין נימנמה על הקורה, פקחה עין אחת לשקול את רמת האיום שהם מציבים.

"אל דאגה, למינה המתוקה שלי," אמר פאפ אל המסך. "השניים האלה לא היו מצליחים לטפס גם אם היה שם סולם." נראה שלמינה מסכימה איתו, כי היא רק התארגנה בתנוחה נוחה יותר.

לאקי פליקרמן הופיע בפינת המסך, מפית תחובה בצווארונו וכתם אוכמניות על סנטרו, והזכיר לצופים שאלה המיועדים ממחוז 3, מחוז הטכנולוגיה. סירק היה הנער שטען שהוא מסוגל להדליק אש באמצעות המשקפיים שלו. "ושמה של הבת הוא..." לאקי העיף מבט מחוץ למסך אל כרטיסייה. "טסלי! טסלי ממחוז שלוש! ולהדרכתה..." לאקי העיף מבט שוב מעבר למסך, אבל הפעם נראה שאינו מצליח למצוא את המידע. "ולהדרכתה..."

"נו באמת, תעשה מאמץ," רטן אורבן קנוויל מהשורה הראשונה. בדומה לאיו, ההורים שלו היו מדענים מסוג כלשהו, פיזיקאים אולי? לאורבן היה מזג כל כך מחורבן, שאף אחד לא הרגיש אשם לנטור לו על הציונים המושלמים שלו במבחנים במתמטיקה. קוריאולנוס חשב לעצמו שלא סביר שהוא יאשים את לאקי בעצלנות אחרי שבעצמו לא הגיע לראיונות. טסלי נראתה קטנה אבל לא חסרת סיכוי.

"ולהדרכתה, טורבן קנוויל שלנו!" אמר לאקי.

"אורבן, לא טורבן!" אמר אורבן. "נו, באמת, הם לא יכלו לשכור מקצוען?"

"לרוע המזל, לא זכינו לראות את טורבן וטסלי בראיונות," אמר לאקי.

"כי היא סירבה לדבר איתי!" אמר אורבן ברוגז.

"חסינה איכשהו לקסמיו," אמר פסטוס, וצחוק עלה מהשורה האחרונה.

"אני אשלח לסירק משהו. מי יודע מתי אני אזכה לראות אותו שוב," הכריזה איו ועבדה על חפת התקשורת שלה. קוריאולנוס ראה שאורבן עושה כמוה.

סירק וטסלי עקפו במהירות את גופתו של מרקוס והשתופפו לבחון את הרחפנים המקולקלים. ידיהם נעו בעדינות על הציוד, מעריכות את הנזק ומחטטות ברכיבים שאיש לא היה מתייחס אליהם. סירק שלף חפץ מלבני שקוריאולנוס שיער שהוא סוללה, וסימן לטסלי באגודלים זקורים. טסלי חיברה כמה חוטים בשלה ואורות הרחפן היבהבו. הם החליפו חיוכים.

"תראו תראו!" קרא לאקי. "משהו מלהיב קורה כאן!"

"זה היה יותר מלהיב אם היו להם בקרים," אמר אורבן, אבל נראה מעט פחות כועס.

הצמד עדיין בחן את הרחפנים כששניים נוספים הגיעו בתעופה ושמטו לחם ומים קרוב אליהם. בעודם אוספים את המתנות, דמות נגלתה במעמקי הזירה. הם התייעצו, ואז כל אחד מהם לקח רחפן והם נסוגו במהירות אל הבריקדה. התברר שהדמות היא ריפר, שצלל אל אחת המנהרות וחזר כשהוא נושא מישהו בזרועותיו. המצלמות התמקדו בהם, וקוריאולנוס ראה שזאת דיל שנדמה שהצטמקה, מכווצת בתנוחה עוברית. היא בהתה במבט קהוי בשמש הערב שריצדה על עורה האפרפר. שיעול פלט חוט של רוק מוכתם בדם מזווית פיה.

"אני מופתע שהיא שרדה את היום הזה," העיר פיליקס אל חלל האוויר.

ריפר עקף את פסולת הפיצוצים עד שהגיע לנקודה שטופת שמש והשכיב את דיל על משטח עץ חרוך. היא רעדה למרות החום. הוא הצביע אל השמש ואמר משהו, אבל היא לא הגיבה.

"הוא לא זה שהבטיח שיהרוג את כל האחרים?" שאל פאפ.

"לא נראה לי כזה קשוח," אמר אורבן.

"היא מהמחוז שלו," אמרה ליזיסטרטה. "ובקרוב היא תמות. שחפת, ככל הנראה."

זה השתיק את האנשים, מכיוון שזן אלים של שחפת עדיין צץ פה ושם בקפיטול, היכן שבקושי הצליחו לטפל בו כמחלה כרונית, ודאי לא לרפא אותו. במחוזות זה היה גזר דין מוות, כמובן.

ריפר צעד באי־שקט במשך כדקה מתוך להיטות לחזור לציד או חוסר יכולת להתמודד עם הסבל של דיל. ואז הוא טפח עליה טפיחת פרידה ורץ בכיוון הבריקדה.

"לא כדאי שתשלחי לו משהו?" שאלה דומישה את קלמנסיה.

"בשביל מה? הוא לא הרג אותה; הוא בסך הכול סחב אותה. אני לא אתן לו פרס על זה," ענתה קלמנסיה.

קוריאולנוס, שהתחמק ממנה כל היום, החליט שנהג בחוכמה. קלמנסיה לא התנהגה כמו עצמה. אולי ארס הנחשים עשה לה משהו למוח.

"נראה לי שאני אשתמש במעט שיש לי. זה שלה," אמר פיליקס והקליד משהו בחפת התקשורת שלו.

רחפנים נשאו לזירה שני בקבוקי מים. לא נראה שדיל מבחינה בהם. לאחר כמה דקות, הנער שקוריאולנוס זכר שעשה ג'אגלינג יצא בריצה ממנהרה, שערו השחור מתבדר מאחוריו. הוא התכופף וחטף את המים בלי לפספס או למעוד, ואז נעלם בסדק גדול בקיר. קולו של לאקי הזכיר לקהל שהנער הוא טריץ' ממחוז 7, והמדריכה שלו היא ויספניה סיקל.

"טוב, זה היה קשוח," אמר פיליקס. "הוא היה יכול לתת לה לגימת מים אחרונה."

"הוא חושב בהיגיון," אמרה ויפסניה. "זה חוסך לי כסף, ואין לי יותר מדי עם מה לעבוד."

השמש שקעה לעבר האופק, ואוכלי הנבלות חגו באיטיות מעל הזירה. בסופו של דבר, גופה של דיל התעוות בפרץ שיעול עז אחרון, ונביעה של דם הכתימה את שמלתה המטונפת. קוריאולנוס הרגיש לא טוב. הדם שנבע מפיה החריד והגעיל אותו גם יחד.

לאקי פליקרמן הופיע על המסך והכריז שדיל, המיועדת ממחוז 11, מתה בנסיבות טבעיות. למרבה הצער, משמעות הדבר שלא יזכו לראות עוד את פיליקס רווינסטיל. "לפידוס, נוכל להחליף איתו כמה מילים אחרונות באולם הוונזבי?"

לפידוס קרא לפיליקס ושאל אותו איך הוא מרגיש לגבי עזיבתו את המשחקים.

"טוב, זה לא שאני מאוד מופתע. היא היתה במצב קשה כבר כשהגיעה לכאן," אמר פיליקס.

"ייזקף לזכותך שהצלחת להעביר אותה את הראיונות," אמר לפידוס בהשתתפות. "מדריכים רבים לא הצליחו אפילו בזה."

קוריאולנוס תהה אם השבחים של לפידוס קשורים בכך שהנשיא הוא הדוד־רבא של פיליקס, אבל הוא לא נטר לו על כך. הוא קבע תקדים למה שנחשב הצלחה, רמה שקוריאולנוס התעלה עליה בהרבה, כך שגם אם לוסי גריי לא תשרוד את הלילה, הוא עדיין עשוי להיתפס ככוכב. אבל היא חייבת לשרוד את הלילה, ואת זה שאחריו, ואת זה שאחריו, עד שתנצח. הוא הבטיח לעזור לה, אבל עד עכשיו לא עשה דבר מלבד יחסי ציבור.

בחזרה באולפן, לאקי הוסיף כמה מחמאות לפיליקס, ואז סיים את השידור. "הלילה יורד על הזירה, ורוב המיועדים שכבו לישון. הגיע הזמן שגם אתם תעשו זאת. אנחנו נמשיך לפקוח עין על המתרחש כאן, אבל אנחנו לא מצפים להרבה אקשן עד הבוקר. חלומות פז."

קברניטי המשחק עברו לתמונה של הזירה מזווית רחבה. קוריאולנוס לא הצליח לראות הרבה מעבר לצללית של למינה על הקורה. עם רדת החשכה לא היתה בזירה תאורה מלבד אור הירח, וזה בדרך כלל לא הספיק לצפייה מוצלחת. הדיקן הייבוטום אמר שמוטב שילכו הביתה, אף שבהמשך זה יהיה רעיון טוב שיביאו מברשת שיניים ובגדים להחלפה. כולם לחצו את ידו של פיליקס ובירכו אותו על העבודה המוצלחת שעשה, ורובם התכוונו לזה, מכיוון שהיום גיבש את המדריכים באופן חדש. הם היו חברים במועדון מיוחד שיצטמצם בהדרגה לאדם אחד, אבל יגדיר את כולם לתמיד.

בעודו הולך הביתה, עשה קוריאולנוס את החישובים. שני מיועדים נוספים מתו, אבל כבר לפני זמן־מה הוא הפסיק להביא את מרקוס בחשבון כמתחרה על הניצחון. ועדיין, נשארו רק שלושה־עשר, כלומר שנים־עשר מתחרים שלוסי גריי צריכה לגבור עליהם. וכפי שדיל והנער האסתמטי ממחוז 5 הוכיחו, הרבה מהעניין הוא פשוט להחזיק מעמד יותר זמן מהאחרים. הוא נזכר באתמול: איך ניגב את הדמעות שלה, ההבטחה שישמור שתישאר בחיים, הנשיקה. האם היא חושבת עליו עכשיו? האם היא מתגעגעת אליו כפי שהוא מתגעגע אליה? הוא קיווה שיראו אותה מחר ושיוכל לשלוח לה מזון ומים. להזכיר לקהל שהיא קיימת. הוא קיבל רק מעט מתנות חדשות אחר הצהריים, אולי בשל הברית שלה עם ג'סאפ. אישיות ציפור השיר המקסימה של לוסי גריי הפכה פחות ופחות מרשימה עם כל רגע קודר שעבר במשחקי הרעב. איש מלבדו לא ידע על רעל העכברים, אז זה לא עזר למעמד שלה.

עייף ולוהט אחרי יום מלחיץ, לא היה דבר שרצה יותר מלהתקלח ולצנוח למיטה, אבל ברגע שנכנס לדירה, הוא הרגיש בניחוח תה היסמין שנשמר לביקורי אורחים. מי יבקר בשעה כזאת? ועוד ביום הפתיחה? השעה היתה מאוחרת, כך שלא היה סביר שאלה חבריה של סבתנו, ושכנים לא יקפצו לבקר בשעה כזאת, וממילא הם לא היו מהסוג שקופץ לביקור. משהו כנראה קרה.

בני משפחת סנואו השתמשו בטלוויזיה בסלון הרשמי רק לעתים נדירות, אבל מובן שהיתה להם כזאת. על המסך נראתה הזירה החשוכה בדיוק כפי שנראתה כשיצא מאולם הוונזבי. סבתנו לבשה חלוק סביר מעל כתונת הלילה שלה וישבה נוקשה מול שולחן התה בכיסא בעל גב ישר, בעוד טיגריס מוזגת ספל מהביל של נוזל חיוור עבור האורחת.

גברת פלינת' ישבה שם, מרושלת מתמיד, שערה סתור ושמלתה מעוקמת, בוכה אל תוך ממחטה. "אתם כאלה אנשים נחמדים," היא התנשפה. "אני כל כך מצטערת שנפלתי עליכם ככה."

"כל חבר של קוריאולנוס הוא חבר שלנו," אמרה סבתנו. "פלינץ', אמרת?"

קוריאולנוס ידע שהיא יודעת בדיוק מי היא מאמא, אבל להיאלץ לארח מישהו בשעה כזאת, ודאי בת פלינת', עמד בניגוד לכל הדברים שהאמינה בהם.

"פלינת'," אמרה האישה. "פלינת'."

"את זוכרת, סבתנו, היא שלחה את הפשטידה הנהדרת כשקוריאולנוס נפצע," הזכירה לה טיגריס.

"אני מצטערת. כל כך מאוחר," אמרה גברת פלינת'.

"בבקשה אל תתנצלי. עשית בדיוק את הדבר הנכון," אמרה טיגריס וטפחה על כתפה. היא הבחינה בקוריאולנוס ונראתה מלאת הקלה. "או, הנה בן הדוד שלי! אולי הוא יודע משהו."

"גברת פלינת', איזו הפתעה נעימה. הכול בסדר?" שאל קוריאולנוס, כאילו היא אינה נוטפת כל כולה חדשות רעות.

"אוי, קוריאולנוס. לא, לא. שום דבר לא בסדר. סג'אנוס לא חזר הביתה. שמענו שהוא יצא מהאקדמיה הבוקר, ולא ראיתי אותו מאז. אני כל כך מודאגת," היא אמרה. "איפה הוא יכול להיות? אני יודעת שהיה קשה לו לראות ככה את מרקוס. יש לך מושג? יש לך מושג איפה הוא יכול להיות? הוא היה נסער כשעזב?"

קוריאולנוס נזכר שרק הנוכחים באולם הוונזבי ידעו על ההתפרצות של סג'אנוס, השלכת הכיסא וצעקת העלבונות. "הוא היה נסער, גברתי. אבל אני לא יודע אם זאת סיבה לדאגה. סביר להניח שהוא פשוט היה צריך להירגע. לקח את הדרך הארוכה הביתה או משהו מעין זה. זה מה שאני הייתי עושה."

"אבל כל כך מאוחר. לא מתאים לו להיעלם, לא בלי להודיע לפני כן למאמא שלו," היא אמרה בדאגה.

"את יכולה לחשוב על מקום שהוא אולי הלך אליו? או מישהו שהוא אולי ביקר?" שאלה טיגריס.

גברת פלינת' ניענעה בראשה. "לא. לא. בן הדוד שלך הוא החבר היחיד שלו."

כמה עצוב, חשב קוריאולנוס, כשאין לך חברים. אבל הוא רק אמר, "את יודעת, אם הוא היה רוצה בחברה אני חושב שהוא היה פונה אלי. אני יכול לתאר לעצמי שהוא רצה קצת זמן לבד כדי... כדי לסדר לעצמו את הדברים בראש. אני בטוח שהוא בסדר. אחרת כבר הייתי יודע."

"בדקת עם אוכפי השקט?" שאלה טיגריס.

גברת פלינת' הינהנה. "אין סימן ממנו."

"את רואה?" אמר קוריאולנוס. "לא קרה שום דבר. אולי הוא אפילו חזר הביתה בינתיים."

"אולי כדאי שתבדקי," הציעה סבתנו, הצעה קצת שקופה מדי.

טיגריס העיפה בה מבט. "או שאת יכולה פשוט להתקשר."

אבל גברת פלינת' נרגעה מספיק כדי להבין את הרמז. "לא. סבתא שלכם צודקת. אני צריכה להיות בבית. ולתת לכולכם ללכת לישון."

"קוריאולנוס ילווה אותך," אמרה טיגריס נחרצות.

מכיוון שהיא לא הותירה לו ברירה, הוא הינהן, "כמובן."

"המכונית שלי מחכה בקצה הרחוב." גברת פלינת' קמה וניסתה לסדר את השיער. "תודה רבה. כולכם נהגתם בחביבות רבה. תודה רבה." היא לקחה את התיק הגדול שלה והתחילה להסתובב, אבל משהו על המסך משך את תשומת ליבה. היא קפאה במקומה.

קוריאולנוס עקב אחרי מבטה וראה דמות מוצללת חומקת מתוך הבריקדה וחוצה את המגרש בכיוון למינה. זה היה מישהו גבוה ממין זכר שנשא משהו בידיו. ריפר או טאנר, חשב קוריאולנוס. הנער עצר כשהגיע לגופה של מרקוס, ונשא מבט אל הנערה הישנה. כנראה אחד המיועדים החליט לתקוף אותה. הוא ידע שכמדריך כדאי שיצפה, אבל באמת שרצה תחילה להיפטר מגברת פלינת'.

"שאלווה אותך למכונית שלך?" הוא שאל. "אני בטוח שתמצאי את סג'אנוס במיטה."

"לא, קוריאולנוס," אמרה גברת פלינת' בקול שקט. "לא." היא החוותה בראשה לעבר המסך. "הילד שלי נמצא שם."

15

ברגע שמאמא אמרה את זה, קוריאולנוס ידע שהיא צודקת. ייתכן שרק אמא היתה מצליחה לעשות את החיבור הזה באפלולית, אבל בעקבותיה גם הוא זיהה את סג'אנוס. משהו בתנוחה שלו השפופה קלות, בקו המצח. החולצה הלבנה של תלבושת האקדמיה בהקה קלות בחשכה, והוא כמעט היה מסוגל לזהות את תג המדריך הצהוב הזוהר שעדיין היה תלוי משרוך על חזהו. כיצד נכנס סג'אנוס לזירה, לא היה לו מושג. ייתכן שנער מהקפיטול, ועוד מדריך, לא משך תשומת לב רבה בכניסה, היכן שיכולת לקנות בצק מטוגן ולימונדה ורודה ולהצטרף לקהל הצופה במשחקים על המסך. האם הוא פשוט נבלע בקהל, או אפילו השתמש במעמד המדריך שלו כדי להפיג כל חשד? המיועד שלי בכל מקרה גמור, אז למה שלא אשתעשע קצת! האם הוא הצטלם עם אנשים? פיטפט עם אוכפי השקט וחמק איכשהו פנימה כשהפנו אליו את הגב? מי היה מעלה על דעתו שהוא רוצה להיכנס לזירה, ולמה לעזאזל הוא עשה את זה?

על המסך סג'אנוס המוצלל כרע, הניח מידו צרור וגילגל את מרקוס על גבו. הוא עשה כמיטב יכולתו ליישר את הרגליים ולקפל את הזרועות על החזה, אבל איבריו של מרקוס התקשו בינתיים וסג'אנוס התקשה לסדר אותם. קוריאולנוס לא הצליח לראות מה הוא עשה עכשיו, משהו שקשור בצרור, אבל אז סג'אנוס נעמד והושיט את ידו מעל הגופה.

זה מה שהוא עשה בגן החיות, חשב קוריאולנוס לעצמו. הוא נזכר איך אחרי מותה של ארכּני הוא הבחין לרגע בסג'אנוס מפזר משהו על גופת המיועדת המתה.

"זה הבן שלך שם? מה הוא עושה?" שאלה סבתנו בזעזוע.

"הוא מפזר פירורי לחם על הגופה," אמרה מאמא. "כדי שיהיה למרקוס מזון במסע שלו."

"המסע שלו לאן?" שאלה סבתנו. "הוא מת!"

"בחזרה למקום שממנו הוא בא," אמרה מאמא. "ככה אנחנו עושים בבית. כשמישהו מת."

בעל כורחו הרגיש קוריאולנוס בושה בשמה. אם היה אי־פעם צורך בהוכחה לנחשלות של המחוזות, היא היתה כאן לפניהם. אנשים פרימיטיביים עם מנהגים פרימיטיביים. כמה לחם הם ביזבזו על השטות הזאת? אוי לא, הוא מת מרעב! שמישהו יביא את הלחם! היתה לו הרגשה לא טובה שהחברות־לכאורה הזאת עוד תזיק לו. כאילו על פי סימן, הטלפון צילצל.

"כל העיר ערה?" תהתה סבתנו.

"סלחו לי." קוריאולנוס ניגש לטלפון במבואה. "הלו?" הוא אמר אל האפרכסת בתקווה שזאת טעות במספר.

"מר סנואו, זאת ד"ר גול." הבטן של קוריאולנוס התכווצה. "אתה נמצא ליד מסך?"

"בדיוק הגעתי הביתה, למעשה," הוא ענה בניסיון למשוך זמן. "אה, כן, הנה. המשפחה שלי צופה."

"מה קורה עם החבר שלך?" היא שאלה.

קוריאולנוס הסב את ראשו מהנאספים בחדר והשפיל את קולו. "הוא לא באמת... זה."

"שטויות. אתם בבירור חברים טובים," היא אמרה. 'עזור לי לחלק את הכריכים שלי, קוריאולנוס!' 'יש מקום פנוי לידי, סג'אנוס!' כששאלתי את קסקה מי הכי קרוב אליו בשכבה, הוא לא הצליח לחשוב על שום שם מלבד שלך."

האדיבות שלו כלפי סג'אנוס בבירור פורשה לא נכון. באמת שהם לא היו הרבה יותר ממכרים. "ד"ר גול, אם תיתני לי להסביר — "

"אין לי זמן להסברים. נכון לעכשיו פלינת' הפרחח מתרוצץ בזירה עם להקת זאבים. אם הם יראו אותו, הם יהרגו אותו במקום." היא פנתה לדבר אל מישהו אחר. "לא, אל תקטעו לגמרי, זה רק ימשוך תשומת לב. פשוט הכהו את התמונה ככל האפשר. שייראה טבעי. החְשכה איטית, כאילו ענן כיסה את הירח." היא חזרה אליו בנשימה הבאה. "אתה נער חכם. איזה מסר זה ישדר לקהל? הנזק יהיה ניכר. אנחנו חייבים לתקן את המצב באופן מיידי."

"אתם יכולים לשלוח כמה אוכפי שקט," אמר קוריאולנוס.

"ושהוא יברח כמו ארנבת?" היא נשפה בבוז. "רק נסה לדמיין את זה לרגע, אוכפי שקט מנסים לרדוף אחריו בחשכה. לא, אנחנו נצטרך לפתות אותו לצאת בצורה שתמשוך כמה שפחות תשומת לב, ולשם כך נזדקק לאנשים שאכפת לו מהם. הוא לא סובל את אבא שלו, אין לו אחים או חברים אחרים, כך שזה משאיר לנו רק אותך ואת אמא שלו. אנחנו מנסים לאתר אותה ברגעים אלה ממש."

הלב של קוריאולנוס צנח בקרבו. "היא כאן," הוא הודה. ובזה ירד לטמיון תירוץ ה"רק מכרים" שלו באופן סופי.

"יפה, אז שתי ציפורים במכה אחת. אני רוצה את שניכם בזירה בעוד עשרים דקות. אם תאחר אני זאת שתקבל נקודה שחורה, לא הייבוטום, ותוכל להיפרד לשלום סופית מהסיכוי לפרס." ובמילים אלה היא ניתקה.

על מסך הטלוויזיה ראה קוריאולנוס שהתמונה כהתה. הוא בקושי הצליח לראות עכשיו את דמותו של סג'אנוס. "גברת פלינת', זאת היתה קברניטת המשחק הראשית. היא רוצה שתפגשי אותה בזירה כדי לאסוף את סג'אנוס, ושאני אלווה אותך." הוא לא היה יכול להודות ביותר מזה בלי לעשות לסבתנו התקף לב.

"הוא הסתבך?" היא שאלה בעיניים קרועות לרווחה. "עם הקפיטול?"

היה מוזר בעיני קוריאולנוס שהקפיטול מדאיג אותה יותר מזירה מלאה מיועדים חמושים, אבל אולי זה היה מוצדק לנוכח מה שקרה למרקוס.

"לא, לא. הם רק חוששים לשלומו. זה לא אמור לקחת הרבה זמן, אבל אל תחכו לי," הוא אמר לטיגריס ולסבתנו.

מהר ככל יכולתו — מלבד להרים אותה פיזית ולשאת אותה — הוא זירז את גברת פלינת' אל מחוץ לדלת, למטה במעלית והחוצה דרך המבואה. המכונית שלה הגיעה בדממה, והנהג, ככל הנראה אווקס, רק הינהן לבקשה לנסוע לזירה.

"אנחנו ממהרים מאוד," אמר קוריאולנוס לנהג, והמכונית האיצה מייד, גולשת מבעד לרחובות הריקים. אם זה אפשרי לעבור את המרחק הזה בעשרים דקות, הם יעשו זאת.

גברת פלינת' לפתה את התיק שלה ובהתה מהחלון על העיר הנטושה. "גם בפעם הראשונה שראיתי את הקפיטול היה לילה, כמו עכשיו."

"אה, כן?" אמר קוריאולנוס רק לשם הנימוס. למי אכפת? כל עתידו עמד בסכנה בגלל הבן הגחמני שלה. והיה קשה שלא לחוש ספקות לגבי החינוך שקיבל נער שחושב שלפרוץ לזירה יכול לפתור משהו.

"סג'אנוס ישב בדיוק היכן שאתה יושב ואמר, 'יהיה בסדר, מאמא. יהיה בסדר.' הוא ניסה להרגיע אותי. כששנינו ידענו שזה אסון," אמרה גברת פלינת'. "אבל הוא היה כל כך אמיץ. כל כך טוב. חשב רק על אמא שלו."

"הממ. אני בטוח שזה היה שינוי גדול." מה הקטע של בני פלינת'? למה הם כל הזמן מתייחסים ליתרונות כאילו הם טרגדיות? היה מספיק להעיף מבט שטחי בפנים המכונית הזאת, בעור המעובד ביד, במושבים המרופדים, בבר עם בקבוקי הבדולח המלאים נוזלים בצבעי אבני חן, כדי לדעת שהתמזל מזלם יותר מזה של רוב האנשים בפאנם.

"המשפחה והחברים ניתקו איתנו קשרים," המשיכה גברת פלינת'. "כאן לא יכולנו ליצור קשרים חדשים. סטראבו — פאפא שלו — עדיין חושב שזה היה הדבר הנכון לעשות. שלא היה לנו שום עתיד בשתיים. זאת היתה הדרך שלו להגן עלינו. הדרך שלו לוודא שסג'אנוס לא יגיע למשחקים."

"יש בזה משהו אירוני בהתחשב בנסיבות." קוריאולנוס ניסה לשנות את כיוון השיחה. "אני לא יודע מה דוקטור גול מתכננת, אבל אני מתאר לעצמי שהיא תרצה את עזרתך להוציא אותו משם."

"אני לא יודעת אם אוכל," היא אמרה. "אם הוא כל כך נסער. אני יכולה לנסות, אבל הוא יצטרך להסכים שזה הדבר הנכון לעשות."

הדבר הנכון לעשות. קוריאולנוס קלט שזה הדבר שהגדיר תמיד את הפעולות של סג'אנוס, הנחישות שלו לעשות את הדבר הנכון. ההתעקשות הזאת, למשל, באופן שבו קרא תיגר על ד"ר גול כשכל האחרים רק ניסו לעבור מתחת לרדאר, היתה עוד סיבה לכך שהוא עורר עוינות באנשים. אם להודות על האמת, הוא היה בלתי נסבל לפעמים עם ההערות המתנשאות הקטנות האלה. אבל ייתכן שזה יספק דרך להשפיע עליו.

בעוד המכונית מתקרבת לכניסה לזירה, ראה קוריאולנוס שנעשה מאמץ להסתיר את המשבר. רק כעשרה אוכפי שקט היו נוכחים וקומץ קברניטי משחק. דוכני המזון נסגרו, הקהל התפזר מוקדם, ולא היה הרבה שימשוך סקרנים. כשיצא מהמכונית, הוא הבחין באיזו מהירות צנחה הטמפרטורה מאז שהלך ברגל הביתה.

באחורי אחד הרכבים נראה מסך מפוצל של חדשות הקפיטול שהעביר את השידור האמיתי מהזירה לצד הגרסה המוחשכת שהוצגה לציבור. ד"ר גול, הדיקן הייבוטום וכמה אוכפי שקט התגודדו סביב המסך. כשקוריאולנוס התקרב לשם עם גברת פלינת', הוא זיהה את סג'אנוס כורע ברך לצד גופתו של מרקוס, דומם כמו פסל.

"לפחות הצלחתם לדייק," אמרה ד"ר גול. "גברת פלינת', אני מניחה?"

"כן, כן," אמרה גברת פלינת' ורעד בקולה. "אני מצטערת אם סג'אנוס גרם לכם טרחה. באמת שהוא ילד טוב. פשוט הוא לוקח דברים ללב כל כך."

"איש לא היה מאשים אותו באדישות," אישרה ד"ר גול. היא פנתה אל קוריאולנוס. "יש לך מושג איך נוכל להציל את החבר הכי טוב שלך, מר סנואו?"

קוריאולנוס התעלם מהעקיצה ובחן את המסך. "מה הוא עושה?"

"נראה שהוא פשוט כורע שם," אמר הדיקן הייבוטום. "אולי הוא בהלם."

"הוא נראה רגוע. אולי אפשר לשלוח לשם את אוכפי השקט בלי להבהיל אותו?" הציע קוריאולנוס.

"זה מסוכן מדי," אמרה ד"ר גול.

"אולי לתת לאמא שלו לדבר במיקרופון או במגאפון?" המשיך קוריאולנוס. "אם אתם מסוגלים להחשיך את המסך, אני בטוח שתוכלו לסנן גם את האודיו."

"בשידור. אבל בזירה עצמה נבשר לכל מיועד במקום שיש ביניהם נער קפיטול לא חמוש," אמר הדיקן הייבוטום.

תחושה לא טובה התחילה למלא את קוריאולנוס. "אז מה אתם מציעים?"

"אנחנו חושבים שמישהו שהוא מכיר צריך לחמוק פנימה בצורה מוצנעת ככל האפשר ולשדל אותו לצאת," אמרה ד"ר גול. "כלומר אתה."

"לא, לא!" התפרצה גברת פלינת' בחדות מפתיעה. "זה לא יכול להיות קוריאולנוס. הדבר האחרון שאנחנו צריכים זה לסכן עוד ילד. אני אעשה את זה."

קוריאולנוס העריך את ההצעה, אבל ידע שהסיכויים קלושים. בעיניה האדומות הנפוחות ובנעלי העקב הלא יציבות שלה קשה לומר שהיא היתה משכנעת כסוכנת סמויה.

"מה שאנחנו צריכים זה מישהו שיוכל לרוץ במידת הצורך. מר סנואו הוא האיש המתאים למשימה." ד"ר גול סימנה לכמה אוכפי שקט, וקוריאולנוס מצא את עצמו מולבש אפוד מגן כהכנה לכניסה לזירה. "האפוד הזה יגן על האיברים החיוניים שלך. זה תרסיס פלפל, וזה מכשיר סנווּר שיעוור זמנית את האויב שלך, אם תעשה לך כאלה."

הוא הסתכל על הבקבוק הקטן של תרסיס הפלפל ועל יחידת ההבזק. "מה לגבי אקדח? או לפחות סכין?"

"מכיוון שאתה לא מיומן בשימוש בהם, נראה שבטוח יותר בלעדיהם. תזכור, אתה לא נכנס לשם כדי לגרום נזק; אתה נכנס להוציא את החבר שלך כמה שיותר מהר ובשקט," הורתה ד"ר גול.

תלמיד אחר, או אפילו קוריאולנוס מלפני שבועיים, היו מוחים על כך. מתעקשים להתקשר להורה או לאפוטרופוס. מתחננים. אבל אחרי ההכשה של קלמנסיה, כל מה שאירע לאחר הפיצוצים והעינויים שמרקוס עבר, הוא ידע שלא יהיה בזה טעם. אם ד"ר גול החליטה שהוא צריך להיכנס לזירת הקפיטול, לשם הוא ייכנס, גם אם הפרס שלו לא נמצא בסכנה. הוא היה בדיוק כמו הנסיינים בניסויים האחרים שלה, תלמידים או מיועדים, חסרי חשיבות כמו האווקסים בכלובים. אינם מסוגלים להתנגד.

"אתם לא יכולים לעשות את זה. הוא בסך הכול ילד. תנו לי להתקשר לבעלי," התחננה גברת פלינת'.

הדיקן הייבוטום חייך אל קוריאולנוס חיוך קטן. "הוא יהיה בסדר. לא כל כך קל להרוג בן סנואו."

האם הרעיון היה של הדיקן? האם הוא זיהה קיצור דרך נוח למטרתו הסופית — השמדת עתידו של קוריאולנוס? בכל אופן, נראה שהוא חירש לתחינותיה של מאמא.

עם אוכפי שקט משני עבריו — לשם ביטחונו, או כדי למנוע ממנו לברוח? — הוא צעד אל הזירה. הוא זכר מעט מאוד מהרגעים שבהם סחבו אותו משם לאחר הפיצוצים — אולי הם יצאו דרך יציאה אחרת? — אבל עכשיו הוא ראה את הנזק הניכר שנגרם לשער הראשי. אחת הדלתות הגדולות נתלשה ממקומה לחלוטין והותירה פרצה רחבה מוקפת מתכת מעוקמת. מלבד המשמר לא נעשה כמעט דבר כדי לאבטח את האזור הזה, רק הציבו שם כמה שורות של מחסומי בטון בגובה המותן לרוחב הפתח. סג'אנוס לא היה מתקשה לטפס מעליהם אם נקרתה לו הסחת דעת סבירה, ורוב היום המקום המה פעילות. אם אוכפי השקט היו מודאגים מפעולות של המורדים, עיקר תשומת הלב שלהם היתה ודאי מוקדשת לאיתור אדם שינסה לפגוע בקהל. ועדיין, השמירה עשתה רושם קצת רופף מדי. מה אם המיועדים ינסו לברוח שוב?

קוריאולנוס והמלווים שלו עשו את דרכם מבעד למחסומים ואל המבואה, שספגה פגיעות מרובות. הנורות השלמות המעטות באזור דוכני הכרטיסים והמזון חשפו שכבה של אבק־טיח שציפתה גושים מהתקרה ומהרצפה, עמודים שקרסו וקורות שנפלו. הם נאלצו לעשות את דרכם המפותלת בין ההריסות כדי להגיע אל השערים המסתובבים, ושוב הוא הבין כיצד הצליח סג'אנוס לחצות את המקום בלי שיבחינו בו, עם קצת סבלנות ומעט מזל. השערים המסתובבים מצד ימין היו למטרות, ולא נותרו מהם אלא רסיסי מתכת נמסים ומעוקמים וחלל פתוח. כאן קבעו אוכפי השקט את העמדה האמיתית הראשונה, מחסום זמני עטוף תיל דוקרני ומוקף חצי תריסר שומרים חמושים. השערים המסתובבים שלא נפגעו שימשו סגר יעיל שכן לא איפשרו יציאה.

"אז היה לו אסימון?" שאל קוריאולנוס.

"היה לו אסימון," אישר אוכף שקט מבוגר שנראה המפקד בשטח. "תפס אותנו לא מוכנים. לא באמת חיפשנו אנשים שינסו לפרוץ לזירה בזמן המשחקים, רק החוצה." הוא שלף אסימון מכיסו. "זה בשבילך."

קוריאולנוס הפך את הדסקית באצבעותיו, אבל לא התקדם לעבר השערים המסתובבים. "איך הוא חשב לצאת?"

"אני לא חושב שזה היה חלק מהתוכנית שלו," אמר אוכף השקט.

"ואיך אני אצא?" שאל קוריאולנוס. התוכנית הזאת עשתה רושם מפוקפק במקרה הטוב.

"משם." אוכף השקט הצביע על המחסום הזמני. "אנחנו יכולים למשוך את התיל הדוקרני ולהזיז את הסורגים קדימה, וזה ייצור פתח גדול מספיק כדי לזחול מתחת למחסום."

"תוכלו לעשות את זה במהירות?" הוא שאל בספקנות.

"אנחנו נעקוב אחריך במצלמה. נתחיל להזיז את הסורגים ברגע שנראה שאתה מוציא אותו," הבטיח לו אוכף השקט.

"ואם אני לא אצליח לשכנע אותו לבוא?" שאל קוריאולנוס.

"לא קיבלנו הנחיות לגבי זה." אוכף השקט משך בכתפיו. "כנראה תישאר שם עד שהמשימה תושלם."

זיעה קרה שטפה את גופו של קוריאולנוס כשעיכל את המילים. הוא לא יורשה לצאת ללא סג'אנוס. הוא הסתכל מבעד לשער המסתובב אל קצה מנהרת הכניסה, היכן שהוקמה הבריקדה מתחת ללוח התוצאות. זאת שלמינה, סירק וטסלי באו והלכו ממנה ואליה קודם לכן במשחקים. "מה לגבי הבריקדה?"

"היא שם בעיקר לשם הרושם. היא מסתירה את פנים הזירה מהמבואה ומהרחוב. שלא יוכלו לצלם שום דבר," הסביר אוכף השקט. "אבל אתה לא תתקשה לעבור אותה."

וגם לא המיועדים, חשב קוריאולנוס. הוא שיפשף באגודל את המשטח החלק של האסימון.

"אתה מכוסה עד הבריקדה," אמר אוכף השקט.

"אז תהרגו כל מיועד שינסה לתקוף אותי," הבהיר קוריאולנוס.

"לכל הפחות נבריח אותם," אמר אוכף השקט. "אל תדאג, אנחנו נשמור עליך."

"מצוין," אמר קוריאולנוס, שלא השתכנע כלל. הוא הכין את עצמו והכניס את האסימון לחריץ, ואז דחף את זרועות המתכת. "הופעה נעימה!" הזכיר לו השער. הוא נשמע חזק פי עשרה בדממת הלילה. אחת מאוכפי השקט צחקה.

קוריאולנוס פנה אל הקיר מימין וצעד קדימה מהר ובשקט ככל יכולתו. אורות החירום האדומים, התאורה היחידה במקום, מילאו את המנהרה בבוהק רך בצבע דם. קוריאולנוס קפץ שפתיים כדי לשלוט בנשימה מבעד לאף. ימינה, שמאלה, ימינה, שמאלה. שום דבר, איש לא זז. אולי כפי שלאקי אמר, כל המיועדים הלכו לישון?

הוא עצר רגע מול הבריקדה. בדיוק כפי שאוכף השקט אמר, היא היתה זיוף בלבד. שכבות דקות של תיל דוקרני שנפרשו על מסגרות, ומבני עץ רעועים ומשטחי בטון שסודרו כדי לחסום את שדה הראייה, לא בשביל לכלוא את המיועדים. סביר להניח שלא היה מספיק זמן להקים בריקדה של ממש, או שהוחלט שאין בזה צורך בשל המחסום מאחור ואוכפי השקט המוצבים שם. קוריאולנוס לא התקשה לעשות את דרכו מבעד לתפאורה הזאת, עד שמצא את עצמו בשולי המגרש. הוא היסס מאחורי קצה התיל ובחן את המחזה שמולו.

הירח טיפס גבוה בשמיים, ובאור הכסוף החיוור הוא ראה את דמותו של סג'אנוס בגבו אליו, עדיין כורע מעל גופתו של מרקוס. למינה לא זזה. מלבדם, כל השטח הקרוב נראה נטוש. אבל האם באמת היה כזה? ההריסות שהפצצות הותירו סיפקו שפע של מקומות מסתור. המיועדים האחרים היו יכולים להימצא כמה מטרים ממנו והוא לא היה יודע. באוויר הלילה הקריר חולצתו ספוגת הזיעה דבקה לחה אל עורו, והוא הצטער שאינו לובש את הז'קט שלו. הוא חשב על לוסי גריי בשמלתה נטולת השרוולים. האם היא התכרבלה עם ג'סאפ כדי להתחמם? התמונה לא היתה נעימה, והוא הדף אותה מעליו. אסור לו לחשוב עליה עכשיו, רק על הסכנה המיידית, ועל סג'אנוס, ואיך להביא אותו לצד השני של השער המסתובב.

קוריאולנוס נשם נשימה עמוקה ויצא אל המגרש. הוא התקדם בדממה על פני האדמה, מנסה להידמות לחתולי הבר שראה בקרקס כילד. נטול פחד, רב־עוצמה ודומם. הוא ידע שאסור לו להבהיל את סג'אנוס, אבל היה חייב להתקרב מספיק כדי שיוכלו לשוחח.

כשנמצא עשרה צעדים מאחוריו, הוא עצר ודיבר בלחישה. "סג'אנוס? זה אני."

סג'אנוס נדרך, ואז כתפיו התחילו לרעוד. ברגע הראשון קוריאולנוס חשב שהוא בוכה, אבל התברר שבדיוק להפך. "אתה פשוט לא מסוגל להפסיק להציל אותי, מה?"

קוריאולנוס הצטרף לצחוק בשקט. "לא מסוגל."

"שלחו אותך להוציא אותי? זה מטורף." הצחוק של סג'אנוס דעך והוא קם. "ראית פעם גופה?"

"הרבה. בזמן המלחמה." הוא ראה בזה הזמנה להצטרף אל סג'אנוס והתקרב אליו. זהו. הוא היה יכול לתפוס בזרועו עכשיו, אבל מה אז? לא נראה סביר שיצליח לגרור אותו בכוח מהזירה. במקום זה הוא דחף את ידיו לכיסים.

"אני לא הרבה. לא כל כך מקרוב. בהלוויות, אני מניח. ובגן החיות בערב ההוא, רק שהבנות ההן לא היו מתות מספיק זמן להתקשות," אמר סג'אנוס. "אני לא יודע אם הייתי מעדיף שישרפו את הגופה שלי או יקברו אותה. לא שזה משנה, האמת."

"טוב, אתה לא חייב להחליט ברגע זה." עיניו של קוריאולנוס סרקו את המגרש. האם זה אדם שם בין הצללים שמאחורי הקיר השבור?

"אה, זה לא יהיה תלוי בי," אמר סג'אנוס. "אני לא יודע למה לוקח למיועדים כל כך הרבה זמן למצוא אותי. אני חושב שאני כאן כבר די הרבה זמן." הוא הסתכל על קוריאולנוס בפעם הראשונה, והמצח שלו היה מקומט מריכוז. "כדאי שתלך, אתה יודע."

"הייתי שמח ללכת," אמר קוריאולנוס בזהירות. "באמת שהייתי שמח. רק יש את הקטע הזה של מאמא שלך. היא מחכה לך בחזית. די נסערת. הבטחתי לה שאני אחזיר אותך אליה."

ההבעה של סג'אנוס הפכה לעצב עמוק. "מאמא המסכנה. מאמא המסכנה שלי. היא מעולם לא רצתה בכל זה, אתה יודע. לא את הכסף, לא את המעבר, לא את הבגדים היפים או את הנהג. היא רצתה להישאר בשתיים. אבל אבא שלי... אבל הוא לא כאן, נכון? לא, הוא ישמור על מרחק עד שהעניין יסודר. ואז יתחילו הקניות!"

"איזה קניות?" הרוח שיחקה בשערו של קוריאולנוס ומילאה את הזירה הדים חלולים. זה לקח יותר מדי זמן, וסג'אנוס לא התאמץ לדבר בשקט.

"של הכול! הוא קנה את דרכנו לכאן, קנה את הלימודים שלי, קנה לי את תפקיד המדריך, וזה משגע אותו שהוא לא יכול לקנות אותי," אמר סג'אנוס. "הוא יקנה אותך אם תאפשר לו. או לפחות יפצה אותך על זה שניסית לעזור לי."

שיקנה, חשב קוריאולנוס במחשבה על דמי הלימוד בשנה הבאה. אבל הוא רק אמר, "אנחנו חברים. הוא לא צריך לשלם לי כדי שאעזור לך."

סג'אנוס הניח יד על כתפו. "אתה הסיבה היחידה ששרדתי עד עכשיו, קוריאולנוס. אני צריך להפסיק לגרום לך בעיות."

"לא קלטתי כמה זה קשה לך. הייתי צריך להחליף איתך מיועדים כשביקשת," הוא ענה.

סג'אנוס נאנח. "זה כבר לא משנה. שום דבר לא באמת משנה."

"ברור שזה משנה," התעקש קוריאולנוס. המיועדים הלכו והתקרבו, הוא ממש הרגיש בזה. התחושה של להקה שסוגרת עליו. "בוא, צא איתי."

"לא. אין טעם," אמר סג'אנוס. "לא נשאר מה לעשות מלבד למות."

קוריאולנוס לא ויתר. "זה הכול? זאת הברירה היחידה שלך?"

"זאת הדרך היחידה שאני אוכל לייצר אמירה. שהעולם יראה אותי מת מוות של מחאה," סיכם סג'אנוס. "גם אם אני לא באמת מהקפיטול, אני גם לא מהמחוזות. כמו לוסי גריי, אבל בלי הכישרון."

"אתה באמת חושב שיקרינו את זה? הם יסלקו את הגופה שלך בשקט ויגידו שמַתָּ משפעת." קוריאולנוס השתתק. הוא תהה אם אמר יותר מדי, אם זה מצביע בצורה ישירה מדי על גורלה של קלמנסיה. אבל ד"ר גול והדיקן הייבוטום לא יכלו לשמוע אותו כאן. "הם החשיכו את המסך כמעט לגמרי בינתיים."

פניו של סג'אנוס התעננו. "לא יראו את זה?"

"אין מצב. אתה תמות לשווא ותבזבז את הסיכוי שלך לשפר את המצב." שיעול, קטן ומעומעם אבל בהחלט שיעול. מכיוון היציעים מימינו. קוריאולנוס לא דמיין את זה.

"איזה סיכוי?" שאל סג'אנוס.

"יש לך כסף. אולי לא עכשיו, אבל יום אחד יהיה לך הון עתק. יש הרבה דברים שאפשר לעשות בכסף. תראה איך הוא שינה את העולם שלך. אולי גם אתה תוכל לשנות דברים. לטובה. אולי אם לא תעשה את זה, הרבה מאוד אנשים יסבלו." ידו הימנית של קוריאולנוס אחזה בכוח בתרסיס הפלפל, ומשם מיהרה אל מכשיר הסנווּר. איזה מהשניים יועיל אם יתקפו אותו?

"מה גורם לך לחשוב שאני אוכל לעשות את זה?" שאל סג'אנוס.

"אתה היחיד שהעז להתעמת עם דוקטור גול," אמר קוריאולנוס. הוא שנא להודות בזה, אבל זאת היתה האמת. הוא היה היחיד מבין המדריכים שקרא עליה תיגר.

"תודה." סג'אנוס נשמע עייף אבל קצת פחות מוטרף. "תודה שאמרת את זה."

קוריאולנוס הניח את ידו הפנויה על זרועו של סג'אנוס, כאילו על מנת לנחם אותו, אבל למעשה כדי לתפוס בחולצה שלו אם יחליט לברוח. "הם מקיפים אותנו. אני הולך. בוא איתי." הוא ראה שסג'אנוס מתחיל להיכנע. "בבקשה בוא. מה אתה רוצה לעשות, להילחם במיועדים או להילחם למענם? אל תיתן לדוקטור גול את הסיפוק בלנצח אותך. אל תרים ידיים."

סג'אנוס בהה במרקוס רגע ארוך, שוקל את האפשרויות העומדות בפניו. "אתה צודק," הוא אמר לבסוף. "אם אני מאמין בדברים שאני אומר, זאת האחריות שלי להביס אותה. לשים קץ איכשהו לזוועה הזאת." הוא זקף ראש, כאילו הוא מבין פתאום את מצבם. עיניו פנו אל היציעים, בכיוון שקוריאולנוס שמע ממנו את השיעול. "אבל אני לא אשאיר את מרקוס כאן."

קוריאולנוס קיבל החלטה זריזה. "אני ארים את הרגליים שלו." הרגליים היו נוקשות וכבדות, מצחינות מדם ומלכלוך, אבל הוא השעין את זוויות הברכיים על זרועותיו כמיטב יכולתו והניף את החצי התחתון של מרקוס. סג'אנוס חבק את החזה של מרקוס בזרועותיו והם התחילו להתקדם, ספק נושאים ספק גוררים את הגופה לעבר הבריקדה. עשרה מטרים, חמישה מטרים, זה כבר לא היה רחוק. ברגע שהם יעברו את הבריקדה אוכפי השקט יספקו להם גיבוי מסוים.

קוריאולנוס מעד על אבן ונפל, והברך שלו ננעצה במשהו חד, מפלח, אבל הוא מיהר לקום כשהוא מניף את הגופה של מרקוס איתו. כמעט שם. כמעט —

הצעדים הגיעו מאחוריו. זריזים וקלים. ממהרים מכיוון הבריקדה, המקום שבו המתין המיועד במארב. קוריאולנוס שמט את מרקוס אוטומטית והסתובב בדיוק בזמן לראות את בובין מנחית את הסכין שלו.

16

הלהב ניתז מאפוד המגן שלו ושיסף את מעלה הזרוע. קוריאולנוס זינק לאחור וניסה לחבוט בבובין, אבל נתקל באוויר בלבד. הוא נחת על ערימת פסולת, קרשים ישנים וטיח, בעוד ידו מגששת אחר אמצעי הגנה כלשהו. בובין זינק עליו שוב וכיוון את הסכין אל פניו. אצבעותיו של קוריאולנוס סגרו על קרש, והוא הניף אותו וחבט בכוח ברקה של בובין, מפיל אותו על ברכיו. ואז הוא קם והשתמש בקרש כמו אלה, מנחית אותו שוב ושוב ושוב בלי לדעת היכן הוא פוגע.

"אנחנו חייבים ללכת!" צעק סג'אנוס.

קוריאולנוס שמע צעקות, וקול צעדים הולמים על היציעים. הוא פנה לעבר הגופה של מרקוס, מבולבל, אבל סג'אנוס גרר אותו אחריו. "לא! תשאיר אותו! רוץ!"

קוריאולנוס לא היה זקוק לשכנוע ופתח בריצה לעבר הבריקדה. כאב ניתז ממרפקו עד כתפו אבל הוא התעלם ממנו, מפמפם בזרועותיו בכל כוחו כפי שפרופסור סיקל לימדה אותם. כשהגיע לבריקדה, תיל דוקרני משך בחולצתו, וכשהסתובב כדי לשחרר אותה הוא ראה אותם. שני המיועדים ממחוז 4, קורל ומיזן, וטאנר — נער בית המטבחיים — אשר שעטו היישר לעברו, חמושים היטב. מיזן הניף את זרועו לאחור והשליך קלשון. השרוול של קוריאולנוס נתלש בעודו מושך אותו מהתיל הדוקרני וצולל מחוץ לקו האש, סג'אנוס היישר מאחוריו.

רק קרניים ספורות של אור ירח קלוש חדרו את שכבות הבריקדה, וקוריאולנוס מצא את עצמו מתנגש בעצים ובגדרות כמו ציפור מתחבטת בכלוב. לא היה לו ספק שכל מיועד שהצליח איכשהו לפספס את נוכחותו עד כה, יודע על כך עכשיו. הוא התנגש ישירות במשטח בטון, וסג'אנוס נתקל בו מאחור כך שהמצח של קוריאולנוס נחבט במשטח הנוקשה פעם שנייה. כשהדף את עצמו לאחור, הוא הרגיש כאילו זעזוע המוח מעולם לא עבר לו. כל הראש שלו פעם ועננה של בלבול אפפה אותו.

המיועדים התחילו לשאוג בקול וחבטו בכלי הנשק שלהם כנגד הבריקדה, בעודם עוקבים אחר המדריכים מבעד למבוך. לאיזה כיוון ללכת? נדמה שהמיועדים מקיפים אותם מכל עבר. סג'אנוס תפס בזרועו והתחיל למשוך אותו, וקוריאולנוס כשל בעיוורון אחריו, פצוע ומבועת. אז זהו זה? ככה הוא עומד למות? הזעם שבחוסר הצדק שבכל זה, כיצד זה לועג לעצם קיומו, שילח בו פרץ אנרגיה והוא זינק מעבר לסג'אנוס ומצא את עצמו כפוף על ארבע בלב עננה של אור אדום ורך. מנהרת הכניסה! הלאה משם הוא הצליח לזהות את השערים המסתובבים, היכן שאוכפי השקט התגודדו סביב המחסום. הוא נמלט על נפשו.

מנהרת הכניסה לא היתה ארוכה, אבל נדמתה אין־סופית. רגליו עלו וירדו כאילו הוא מפלס את דרכו בדבק שמגיע עד מותניו, ונקודות שחורות ריצדו לנגד עיניו. סג'אנוס לא מש מצידו, אבל הוא שמע את המיועדים הולכים ומשיגים אותו. משהו כבד ונוקשה — לבנה? — שרט בצד הצוואר שלו. חפץ אחר חדר את האפוד שלו ונתקע שם, מתנדנד מאחוריו עד שנפל בנקישה. היכן החיפוי שהובטח להם? הירי המגונן של אוכפי השקט? לא היה דבר, פשוט שום דבר, וסורגי המחסום עדיין היו צמודים לרצפה. הוא רצה לצרוח עליהם שיהרגו את המיועדים, יירו בהם במקומם, אבל לא היה לו מספיק אוויר.

מישהו בעל צעדים כבדים צימצם את הפער בכמה מטרים, אבל קוריאולנוס נזכר שוב בהכשרה של פרופסור סיקל, ולא העז לבזבז שנייה במבט לאחור כדי לראות מי זה. לפניו אוכפי השקט הצליחו סוף־סוף להטות את סורגי המחסום פנימה, דבר שיצר פרצה של כשלושים סנטימטרים מהרצפה. קוריאולנוס צלל אל הפרצה, מגלח כמה שכבות עור מסנטרו על הרצפה המחוספסת. הוא רק שלח את ידיו אל מתחת לסורגים, ומייד אחזו בו אוכפי השקט ומשכו משיכה חזקה. הוא לא הספיק לסובב את ראשו, ושאר פניו נשרטו כנגד הרצפה המטונפת עד שהגיע למקום מבטחים.

השומרים שמטו אותו מייד כדי למשוך גם את סג'אנוס, שהשמיע צעקה חדה כשהסכין של טאנר חתכה את אחורי השוק שלו לפני שחמק מהישג ידו. הסורגים הוטחו בחזרה למקומם ובריחים נעלו את המחסום, אבל המיועדים לא נרתעו. טאנר, מיזן וקורל נעצו סכינים מבעד לסורגים לעבר קוריאולנוס וסג'אנוס, צועקים התגרויות מלאות שנאה בעוד אוכפי השקט חובטים על הסורגים באלות שלהם. אפילו ירייה אחת לא נורתה. גם לא נעשה שימוש בתרסיס פלפל. קוריאולנוס קלט שכנראה הורו להם לא לגעת לרעה במיועדים.

בעוד אוכפי השקט עוזרים לו לקום, הוא סינן בזעם, "תודה שחיפיתם עלינו!"

"אלה היו הפקודות. אל תאשים אותנו אם גול חושבת שאפשר לוותר עליכם, ילד," אמר אוכף השקט המבוגר שהבטיח לו חיפוי.

מישהו ניסה לייצב אותו, אבל הוא דחף אותו מעליו. "אני יכול ללכת! אני יכול ללכת, לא שזה בזכותכם!" ואז הוא נטה הצידה, וכמעט פגע ברצפה לפני שהם הניפו אותו שוב ועשו את דרכם בחזרה מבעד למבואה. קוריאולנוס פלט שטף ארוך של קללות שלא הרשימו איש, ונותר תלוי באחיזתם כמו משקולת עד ששמטו אותו ללא גינוני טקס ממש מחוץ לזירה. לאחר דקה הם שמטו את סג'אנוס לצידו. שניהם שכבו מתנשפים על האריחים שעיטרו את חזית הזירה.

"אני כל כך מצטער, קוריאו," אמר סג'אנוס. "אני כל כך מצטער."

קוריאו היה כינוי ששמור לחברים ותיקים. לבני משפחה. לאנשים שקוריאולנוס אהב. וזה הרגע שסג'אנוס החליט לבדוק אותו? אילו היו בו כוחות הוא היה מושיט ידיים וחונק אותו.

איש לא התייחס אליהם. מאמא נעלמה. ד"ר גול והדיקן הייבוטום התדיינו על חוזק האודיו בעודם צופים במסכים ברכב. אוכפי השקט עמדו בקבוצות מרווחות וחיכו להנחיות. חמש דקות חלפו לפני שאמבולנס הגיע למקום והדלתות האחוריות נפתחו. הבנים הועמסו עליו בלי שהאחראים בשטח הפנו אליהם מבט אחד.

החובשת נתנה לקוריאולנוס פד שיצמיד לפצע בזרועו, בעודה מטפלת בעניין הדוחק יותר של השוק של סג'אנוס שדיממה מאוד. קוריאולנוס חשש לחזור אל בית החולים ואל ד"ר ויין הבלתי אמין, עד שראה מבעד לחלון הזכוכית הקטן שהם הגיעו למצודה, מה שהיה מפחיד פי שניים. הם הושכבו על אלונקות ונישאו במהירות מטה מטה, אל המעבדה שבה הותקפה קלמנסיה, מה שגרם לו לתהות אילו שינויים מצפים לו.

כנראה לא חסרו תאונות במעבדה, מכיוון שהם נלקחו אל מרפאה קטנה. היא לא היתה גדולה מספיק בשביל לבצע בקלמנסיה החייאה, אבל נראה שתספיק בהחלט לטיפול בנערים. וילון לבן הפריד בין מיטות בית החולים שלהם, אבל קוריאולנוס שמע את סג'אנוס עונה תשובות של מילה אחת לשאלות הרופאים. הוא עצמו לא האריך יותר בדברים בעודם תופרים את הזרוע שלו ומנקים את פניו המשופשפות. ראשו כאב, אבל הוא לא העז לספר להם על זעזוע המוח שלו מפחד שיאשפזו אותו בבית החולים לפרק זמן בלתי מוגבל. כל שרצה היה להתרחק מהאנשים האלה. למרות מחאותיו, הם נעצו בזרועו מחט עירוי כדי לתת לו נוזלים וקוקטייל כלשהו של תרופות, והוא שכב נוקשה במיטה והכריח את עצמו לא לקום ולברוח. הוא עשה כפי שד"ר גול דרשה, והצליח במשימתו, ובכל זאת הרגיש פגיע מתמיד. והנה הוא שוכב כאן פצוע ולכוד, הרחק מעיני כל אדם שהוא, במאורה שלה.

הכאב בזרועו פחת, אבל הוא לא הרגיש במסך הקטיפה של המורפליום סוגר עליו. כנראה נתנו לו תרופות אחרות, מכיוון שלמעשה הרגיש שחשיבתו התחדדה ונדמה שדבר אינו חומק מעינו, מאריג הסדין למשיכת הפלסטרים בעורו המשופשף, לטעם המריר שנשאר על לשונו לאחר ששתה מים מכוס המתכת. צעדי אוכפי שקט התקרבו והתרחקו, ולקחו איתם את סג'אנוס הצולע. הרחק במעמקי המעבדה, קול צווחות בישר על שעת ההאכלה של יצור כלשהו, ואל אפו הגיע ריח קל של דגים. לאחר מכן אפפה את המקום דממה יחסית למשך זמן ממושך. הוא שקל לנסות ולחמוק משם, אבל ידע בליבו שמצופה ממנו לחכות. לחכות לקול השקט של נעליים רכות שיתקרב באופן בלתי נמנע למקום שבו הוא נמצא.

כשד"ר גול הסיטה את הווילון, אור הדמדומים ששרר במעבדה הלילית יצר רושם משונה, כאילו היא עומדת על שפת צוק, ואם קוריאולנוס ידחף אותה, אפילו דחיפה קלה, היא תיפול לאחור אל תהום גדולה ואיש לא ישמע ממנה לעולם. אילו רק, הוא חשב לעצמו. אילו רק. במקום זאת היא התקרבה והניחה שתי אצבעות על מפרק היד שלו כדי לבדוק דופק. הוא נרתע למגע הצונן, דמוי הנייר, של אצבעותיה.

"במקור הייתי רופאה, אתה יודע," היא אמרה. "מיילדת."

כמה נורא, חשב קוריאולנוס. שאת תהיי האדם הראשון שתינוק רואה בעולם.

"זה לא התאים לי," אמרה ד"ר גול. "הורים תמיד רוצים הבטחות שאת לא יכולה לספק. לגבי העתיד של הילדים שלהם. איך יכולתי לדעת במה הם ייתקלו בחייהם? כמוך, הלילה. מי היה מעלה על דעתו שהבן היקר של קרסוס סנואו יילחם על חייו בזירת הקפיטול? הוא בטוח לא."

קוריאולנוס לא ידע איך להגיב. הוא בקושי היה מסוגל לזכור את אבא שלו, ודאי לא היה יכול לנחש מה היה מעלה על דעתו.

"איך היה שם? בזירה?" שאלה ד"ר גול.

"מבעית," אמר קוריאולנוס ביובש.

"היא מתוכננת להיות כזאת." היא בדקה את האישונים שלו, מאירה בפנס לתוך כל עין. "מה לגבי המיועדים?"

האור הכאיב בראשו. "מה לגביהם?"

ד"ר גול עברה לתפרים שלו. "מה חשבת עליהם עכשיו כשהוסרו השלשלאות? עכשיו כשהם ניסו להרוג אותך? כי המוות שלך לא היה מועיל להם. אתה לא אחד המתחרים."

היא צדקה. הם היו קרובים מספיק כדי לזהות אותו. אבל הם צדו אותו ואת סג'אנוס — סג'אנוס, שהתייחס למיועדים כל כך יפה, האכיל אותם, הגן עליהם, ערך להם טקסי אשכבה! — למרות שהיו יכולים לנצל את ההזדמנות כדי להרוג זה את זה.

"אני חושב שלא הערכתי מספיק כמה הם שונאים אותנו," אמר קוריאולנוס.

"וכשהבנת את זה, מה היתה התגובה שלך?" היא שאלה.

הוא נזכר בבובין, בבריחה, במיועדים שהיו צמאים לדמו גם לאחר שעבר את המחסום. "רציתי שהם ימותו. רציתי שכל אחד מהם ימות."

ד"ר גול הינהנה. "ובכן, הצלחת בזה מבחינת הקטנצ'יק ההוא משמונה. עשית ממנו עיסה. נצטרך להמציא סיפור כלשהו לספר לליצן הזה, פליקרמן, מחר בבוקר. אבל איזו הזדמנות נפלאה עבורך. חוויה של שינוי עמוק."

"כן?" קוריאולנוס זכר את קולות החבטה המחליאים של הקרש שלו המכה בבובין. אז מה היה שם? הוא רצח את הילד? לא, לא רצח. זה היה מקרה ברור של הגנה עצמית. אז מה כן? הוא הרג אותו, זה בטוח. לעולם לא יהיה ניתן להשיב את זה לאחור. לעולם לא תשוב לו התמימות. הוא לקח חיי אדם.

"לא? יותר משהייתי יכולה לקוות. הייתי צריכה שתוציא את סג'אנוס מהזירה, כמובן, אבל רציתי שתטעם גם את זה," היא אמרה.

"גם אם זה יהרוג אותי?" שאל קוריאולנוס.

"ללא סכנת המוות היה קשה לקרוא לזה שיעור של ממש," אמרה ד"ר גול. "מה שקרה בזירה? זאת האנושות בצורתה הגולמית. המיועדים. וגם אתה. באיזו מהירות נעלמת התרבות. כל הנימוסים היפים, ההשכלה, הרקע המשפחתי, כל דבר שאתה גאה בו נעלם כהרף עין וחושף את הטבע הגולמי שלך. ילד עם אלה שמכה למוות ילד אחר. זאת האנושות במצבה הטבעי."

הרעיון, כשהוצג בצורה כזאת, זיעזע אותו, אבל הוא ניסה לצחוק. "אנחנו באמת גרועים עד כדי כך?"

"אני חושבת שכן, לחלוטין. אבל זה עניין של דעה אישית." ד"ר גול הוציאה מכיס חלוק המעבדה שלה גליל תחבושת. "מה אתה חושב?"

"אני חושב שלא הייתי מכה אף אחד למוות אם לא היית תוקעת אותי בזירה!" הוא השיב.

"אתה יכול להאשים את הנסיבות, את הסביבה, אבל אתה קיבלת את ההחלטות שקיבלת, ולא אף אחד אחר. זה הרבה לעכל בבת אחת, אבל חיוני שתעשה מאמץ לענות על השאלה הזאת. מי הם בני האדם? מכיוון שמי שאנחנו מגדיר את סוג הממשל שאנחנו צריכים. אני מקווה שבהמשך תוכל לחשוב ולהיות כן עם עצמך לגבי מה שלמדת הלילה." ד"ר גול התחילה לחבוש את הפצע שלו. "וכמה תפרים בזרוע הם מחיר זעום לשלם על כך."

קוריאולנוס חש בחילה בתגובה על דבריה, אבל עוד יותר מזה, חש זעם על כך שהכריחה אותו להרוג לשם השיעור שרצתה ללמד אותו. משהו חשוב כזה היה אמור להיות ההחלטה שלו, לא שלה. לא של איש מלבדו. "אז אם אני בעל חיים אכזרי, מי את? את המורה ששלחה את התלמיד שלה להכות ילד אחר למוות!"

"הו, כן. התפקיד הזה נפל בחלקי." היא סיימה להדק את החבישה. "אתה יודע, הדיקן הייבוטום ואני קראנו את החיבור שלך עד הסוף. לגבי מה שאהבת במלחמה. הרבה מאוד אוויר חם. באמת קשקושים. עד החלק בסוף. החלק לגבי השליטה. הערך של השליטה. מה קורה בלעדיה. כדאי שתקדיש לזה עוד זמן. זאת עשויה להיות תוספת נאה לבקשת הפרס שלך."

קוריאולנוס ידע מה קורה ללא שליטה. הוא ראה את זה בימים האחרונים, בגן החיות כשארכּני מתה, בזירה כשהפצצות התפוצצו, ושוב הלילה. "כאוס, זה מה שקורה. מה עוד יש לומר?"

"אה, הרבה מאוד, אני חושבת. אבל תתחיל מזה. מהכאוס. בלי שליטה, בלי חוק, בלי ממשל. כמו להיות בזירה. להיכן מתקדמים משם? באיזו מין הסכמה יש צורך כדי לחיות בשלום? איזו אמנה חברתית נדרשת לשם הישרדות?" היא שלפה את מחט העירוי מזרועו. "נבקש ממך לחזור בעוד יומיים כדי לבדוק מה מצב התפרים. עד אז אני מציעה שתשמור את אירועי הלילה הזה לעצמך. כדאי שתלך הביתה ותישן קצת. מדהים, אבל המיועדת שלך עדיין צריכה אותך."

אחרי שהיא הלכה, קוריאולנוס לבש באיטיות את חולצתו המשוספת, הקרועה והספוגה בדם וכיפתר את הכפתורים. הוא שוטט עד שמצא את המעלית אל קומת הרחוב, והשומרים האדישים סימנו לו שיעבור. שירות החשמליות הסתיים בחצות, ושעוני הקפיטול הראו את השעה שתיים, אז הוא הפנה את חרטומי נעליו המטונפות לכיוון הבית.

המכונית המפוארת של משפחת פלינת' גלשה ונעצרה לצידו, והחלון נפתח וחשף אווקס, אשר יצא החוצה ופתח עבורו את הדלת האחורית. קוריאולנוס שיער שהוא כבר לקח את סג'אנוס הביתה, ומאמא שלחה אותו בחזרה. מכיוון שהמכונית היתה ריקה מבני פלינת', הוא נכנס והתיישב. נסיעה אחת אחרונה, ואז לא רצה שום קשר נוסף עם המשפחה הזאת. כשהנהג הוריד אותו מול בניין הדירות, הוא נתן לקוריאולנוס שקית נייר גדולה. לפני שהספיק למחות, המכונית התרחקה.

כשהיה למעלה, הוא הציץ וראה את טיגריס מחכה ליד שולחן התה, עטופה במעיל פרווה סמרטוטי שהיה של אמא שלה. זה היה החפץ הקבוע שהעניק לה ביטחון, בדיוק כפי שהיתה עבורו פודריית הוורד לפני שעשה ממנה כלי נשק. הוא חטף את ז'קט התלבושת האחידה שלו ממתלה המעילים ולבש אותו מעל החולצה ההרוסה לפני שנכנס לחדר.

קוריאולנוס ניסה להתייחס אל הלילה הנורא שעבר בנימה קלילה. "לא נראה לי שהמצב עד כדי כך גרוע שאת צריכה את המעיל, נכון?"

אצבעותיה התחפרו בפרווה. "תגיד לי אתה."

"אני אגיד. אני אספר לך הכול. אבל בבוקר, בסדר?" הוא אמר.

"בסדר." כשהיא מתחה את ידיה כדי לחבק אותו ללילה טוב, ידה הרגישה בבליטת התחבושת על זרועו. לפני שהספיק לעצור אותה, היא פתחה את הז'קט וראתה את הדם. היא נשכה את שפתיה. "אוי, קוריאו. הם הכריחו אותך להיכנס לזירה, נכון?"

הוא חיבק אותה. "זה לא כזה נורא, האמת, בפנים. והוצאתי את סג'אנוס."

"לא כזה נורא? מחריד לחשוב עליך שם. לחשוב על מישהו שם!" היא הצטעקה. "לוסי גריי המסכנה."

לוסי גריי. עכשיו כשהיה בזירה בעצמו, מצבה נראה לו חמור עוד יותר. המחשבה עליה מכונסת איפשהו בחשכה הקרה של הזירה, מבועתת מכדי לעצום עיניים, הכאיבה לו פיזית. זו הפעם הראשונה שהוא שמח על כך שהרג את בובין. לפחות חסך ממנה את החיה הזה. "יהיה בסדר, טיגריס. אבל את חייבת לתת לי לנוח קצת. וגם את צריכה לישון."

היא הינהנה, אבל הוא ידע שיהיה לה מזל אם תצליח לחטוף שעה־שעתיים של שינה. הוא הושיט לה את השקית. "באדיבות מאמא פלינת'. ארוחת בוקר, לפי הריח. נתראה אז?"

הוא לא טרח להתרחץ, וקרס מייד לשינה עמוקה כתרדמת עד שקול סבתנו שרה את ההמנון העיר אותו. ממילא הגיע הזמן לקום. בגוף כואב מכף רגל ועד ראש הוא התקדם בצעד מתנדנד למקלחת, הסיר את התחבושת מזרועו והניח למים החמים לכסות בצרחות את עורו המשופשף. היתה לו שפופרת של משחה מהשהות בבית החולים, ולמרות שהוא לא היה בטוח למה היא אמורה לשמש, הוא בכל זאת מרח ממנה על פניו וסנטרו השרוטים. התפרים בזרועו נתפסו בחולצה הנקייה שלבש, אבל הדימום לא התחדש. הוא ילבש את הז'קט שלו היום רק ליתר ביטחון. הוא הכניס מברשת שיניים ותלבושת נקייה לילקוט שלו, העיף מבט אחד אחרון במראה ונאנח. תאונת אופניים, הוא חשב לעצמו. זה הסיפור. לא שהיו לי אופניים תקינים כבר שנים. טוב, לפחות היה לו תירוץ למצבו השבור.

ברגע שנראה ייצוגי, הדבר הראשון שעשה היה לבדוק בטלוויזיה ששום דבר רע לא אירע ללוסי גריי. אבל המצלמה לא זזה, והמיועדת היחידה שהיתה גלויה באור הבוקר המוקדם היתה למינה על הקורה שלה. הוא התחמק מסבתנו ונכנס למטבח, שבו טיגריס חיממה את מה שנשאר מתה היסמין.

"אני מאחר," הוא אמר. "כדאי שאזוז."

"קח את זה לארוחת הבוקר." היא שמה חבילה בידיו והכניסה לכיסו שני אסימונים. "וסע בחשמלית היום."

מכיוון שרצה לשמר כוחות, הוא עשה כפי שאמרה ונסע בחשמלית. בדרך הוא אכל את שני המאפים המתפקעים מביצים ומנקניקיות שגברת פלינת' שלחה. הדבר המצער היחיד בניתוק ממשפחת פלינת' יהיה אובדן התבשילים שלה.

לתלמידי האקדמיה נאמר להתייצב ברבע לשמונה, כך שהמקדימים כללו את המדריכים הפעילים וכמה אווקסים שסידרו את האולם. קוריאולנוס לא היה יכול שלא להעיף מבט אשם בג'ונו פיפס, שישבה ודנה באסטרטגיה שלה עם דומישה כשלמעשה היתה יכולה לישון עד מאוחר. הוא לא חיבב אותה במיוחד — היא תמיד התרברבה בפניו בשושלת שלה, כאילו שלו אינה מכובדת באותה מידה — אבל אתמול בלילה לא היה הוגן גם כלפיה. הוא תהה איך יחשפו את המוות של בובין ואיך ירגיש כשזה יקרה. מלבד מלא בחילה.

הדבר היחיד שהגישו באולם הוונזבי היה תה, ופסטוס קיטר בתגובה. "אם מכריחים אותנו להגיע מוקדם, היה אפשר לצפות שלפחות ייתנו לנו לאכול. מה קרה לפנים שלך?"

"תאונת אופניים," אמר קוריאולנוס בקול רם מספיק שכולם ישמעו. הוא זרק לפסטוס את השקית עם המאפה האחרון, שמח שהוא מסוגל להציע מזון לאחרים לשם שינוי. הוא היה חייב למשפחת קריד יותר ארוחות משרצה לזכור.

"תודה. זה נראה מעולה," אמר פסטוס והסתער על המאפה.

ליזיסטרטה המליצה על משחה למניעת זיהום, והם הלכו והתיישבו בעוד התלמידים האחרים מתחילים להגיע.

השמש זרחה לפני כמה שעות, אבל לא נראה כמעט כל שינוי על המסך, מלבד היעלמות הגופה של מרקוס. "כנראה הוציאו אותה," אמר פאפ. אבל קוריאולנוס חשב לעצמו שייתכן שהיא עדיין ליד הבריקדה, היכן שהוא וסג'אנוס נטשו אותה אתמול בלילה, קצת מחוץ לפריים.

בשעה שמונה בדיוק כולם קמו לשירת ההמנון, שנראה שחבריו לספסל הלימודים מצליחים סוף־סוף לבצע אותו כמו שצריך. לאקי פליקרמן הופיע על המסך ובירך את כולם ליום השני של משחקי הרעב. "בזמן שישנתם, משהו חשוב קרה. בואו נסתכל, מה אתם אומרים?" הם עברו בחזרה לצילום הרחב של הזירה, ואז המצלמה התחילה להסתובב באיטיות ולהתמקד בבריקדה. ובדיוק כפי שקוריאולנוס חשב, גופתו של מרקוס נחה במקום שבו הוא וסג'אנוס שמטו אותה. במרחק כמה צעדים משם היתה דמותו החבוטה של בובין שרועה כנגד גוש בטון. הגופה נראתה הרבה הרבה יותר גרוע משדמיין. האיברים המכוסים דם, העין העקורה, הפנים הנפוחות עד שלא ניתן לזהותן. הוא באמת עשה את זה לילד אחר? ועוד ילד קטן ממש, משום שבמותו בובין נראה זעיר מתמיד. נראה שבתוך מבוך האימה החשוך זה בדיוק מה שעשה. זיעה כיסתה את מצחו של קוריאולנוס והוא רצה לעזוב את האולם, את הבניין, את כל האירוע, מאחוריו. אבל כמובן, לא היתה אפשרות כזאת. הוא לא סג'אנוס.

לאחר הצגה ארוכה של הגופות, התוכנית חזרה אל לאקי בעודו תוהה מי היה עשוי לעשות את המעשה. אבל מצב הרוח שלו השתנה בבת אחת. "דבר אחד אנחנו יודעים בוודאות, וזה שיש לנו סיבה למסיבה!" פתיתים נוצצים צנחו מהתקרה, ולאקי נשף כאחוז טירוף בחצוצרה עשויה פלסטיק. "כי הגענו אל קו האמצע! נכון מאוד, שנים־עשר מיועדים הלכו, ונשארו רק שנים־עשר!" שרשרת של ממחטות ססגוניות זינקה מכף ידו. הוא כרך אותה סביב ראשו כשהוא מרקד ומריע, "ווהו!" כשנרגע לבסוף, הוא עטה על פניו הבעה עצובה. "אבל זה אומר גם שניאלץ להיפרד לשלום ממיס ג'ונו פיפס. לפידוס?"

לפידוס כבר התמקם בקצה שורת הכיסאות של ג'ונו שלא חשדה בדבר, ולא היתה לה ברירה אלא להצטרף אליו ולעבד את האכזבה שלה מול המצלמה. קוריאולנוס תיאר לעצמו שאילו היתה זוכה בהתראה מוקדמת כלשהי, היא היתה מתנהלת קצת יותר בחן, אבל בנסיבות הנוכחיות היא יצרה רושם חמוץ וחשדני, הטילה ספק בהתפתחויות האחרונות בעודה מנופפת בקלסר עור עם סמל משפחת פיפס. "משהו נראה לי חשוד," היא אמרה ללפידוס. "זאת אומרת, מה הוא עשה שם עם הגופה של מרקוס? מי הזיז אותה? ואיך בובין מת? אני אפילו לא מצליחה לדמיין תרחיש הגיוני כלשהו. אני מרגישה שאולי קרה כאן משהו לא תקין!"

הכתב נשמע תמה באמת. "מה בדיוק היה נחשב בעינייך לא תקין? זאת אומרת, בזירה?"

"טוב, אני לא יודעת בדיוק," ענתה ג'ונו בכעס, "אבל אני, למשל, מאוד הייתי שמחה לראות סרטונים של מה שקרה אתמול בלילה!"

בהצלחה עם זה, ג'ונו, חשב קוריאולנוס. ואז הוא קלט שכן קיימים סרטונים. בירכתי הרכב ד"ר גול והדיקן הייבוטום צפו בשתי הגרסאות, בשידור האמיתי מהמצלמה ובזה שהוחשך כדי להסתיר את המשימה שלו. אפילו הגרסה האמיתית לא היתה ברורה. ועדיין, לא מצא חן בעיניו שבמקום כלשהו יש תיעוד, אפילו חשוך, שלו הורג את בובין. אם זה יתפרסם איכשהו... טוב, הוא לא ידע מה יקרה. אבל זה עורר בו אי־שקט.

לפידוס לא התעכב על ג'ונו, שלא ידעה להפסיד בכבוד בניגוד לחן שפיליקס הפגין לפניה, והיא נשלחה בחזרה אל המקום שלה בטפיחת ניחומים על השכם.

לא נראה שלאקי, שעדיין היה מכוסה פתיתים נוצצים, הבחין בכאב שלה. הוא רכן אל המצלמה בעליצות שבקושי הצליח להסתיר. "ועכשיו, תאמינו או לא, יש לנו הפתעה גדולה במיוחד — בעיקר אם אתם בין שנים־עשר המדריכים שנותרו!"

לקוריאולנוס היה רק רגע להחליף מבטים תמהים עם חבריו לפני שלאקי דילג על פני הסטודיו וחשף את סג'אנוס שישב לצד אביו, סטראבו פלינת', בהבעה חמורת סבר שנדמה שנחצבה מסלעי הגרניט של מחוז הולדתו. לאקי התיישב בכיסא המגיש וטפח על רגלו של סג'אנוס. "סג'אנוס, אני מצטער שלא זכינו לדבר איתך אתמול ולאפשר לך לחלוק את מחשבותיך לגבי מותו של המיועד שלך מרקוס." סג'אנוס רק בהה בלאקי בלי להבין. נראה שלאקי מבחין בשריטות על פניו זו הפעם הראשונה. "אז מה קרה שם? אתה נראה כאילו עליך בעצמך עבר לילה סוער."

"נפלתי מהאופניים שלי," ענה סג'אנוס בקול צרוד, וקוריאולנוס התכווץ קלות. שתי תאונות אופניים במהלך אותן עשרים וארבע שעות נשמעו כמו יותר מצירוף מקרים.

"אאוץ'. טוב, אני חושב שיש לך חדשות חשובות לחלוק איתנו!" אמר לאקי בהנהון של עידוד.

סג'אנוס השפיל מבט לרגע, ואף שהאב והבן התעלמו זה מזה לחלוטין, נדמה שמתחולל שם קרב דומם.

"כן," אמר סג'אנוס לבסוף. "אנחנו, משפחת פלינת', רוצים להכריז שנעניק פרס של מלגה מלאה לאוניברסיטה למדריך שהמיועד שלו ינצח במשחקי הרעב."

פאפ השמיע קריאת שמחה, והמדריכים האחרים החליפו חיוכים. קוריאולנוס ידע שרובם לא צריכים את הכסף נואשות כמוהו, אם בכלל, אבל זה יהיה הישג מוצלח עבור כל אחד.

"יוצא מן הכלל!" אמר לאקי. "איזו התרגשות חשים בוודאי שנים־עשר המדריכים שנותרו. זה היה רעיון שלך, סטראבו? לייסד את פרס פלינת'?"

"של הבן שלי, למעשה," אמר סטראבו, וזוויות שפתיו התעקלו מעלה במה שקוריאולנוס חשב שהוא אולי ניסיון לחייך.

"ובכן, זאת מחווה הולמת ונדיבה ביותר, בעיקר בהתחשב בתבוסה של סג'אנוס. אולי לא ניצחת במשחקים, סג'אנוס, אבל בהחלט זכית בפרס על רוח ספורטיבית. אני חושב שאני מדבר בשם הקפיטול כולו כשאני אומר לכם תודה רבה!" לאקי הסתכל על השניים בפנים קורנות, אך מכיוון שהם לא אמרו דבר נוסף, הוא החווה בזרועו בתנועה רחבה. "טוב ויפה, ועכשיו בחזרה לזירה!"

מחשבותיו של קוריאולנוס התרוצצו בעקבות ההתפתחות החדשה. סג'אנוס צדק לגבי הניסיון החפוז של אבא שלו לקבור את ההתנהגות השערורייתית של בנו תחת ערימת כסף. לא שבקרת הנזקים הזאת היתה מיותרת. הוא לא הבחין בתגובות של אחרים באולם הוונזבי בעקבות ההתפרצות עם הכיסא, אבל לא היה לו ספק שאנשים מדברים. פרס למדריך של המנצח באמת נראה מחיר זעום לשלם. מה יציע פלינת' כדי למנוע פרסום של הכניסה של סג'אנוס לזירה? האם הוא מתכנן לקנות את שתיקתו של קוריאולנוס?

לא חשוב, אל תחשוב על זה, אמר קוריאולנוס לעצמו. החדשות המשמעותיות יותר היו האפשרות לזכות בפרס פלינת'. הפרס יינתן במנותק מהאקדמיה, כך שלדיקן הייבוטום לא תהיה זכות דיבור בעניין. אפילו לא לד"ר גול. מלגה מלאה שתשחרר אותו משליטתם ותוריד מהגב שלו את החרדה הנוראה הזאת לגבי עתידו! אם עד כה הרבה דברים עמדו על הכף במשחקים הללו, עכשיו הכול הפך כבד־משקל פי אלף. תתרכז, הוא אמר לעצמו ונשם נשימות עמוקות ואיטיות. תתרכז בלעזור ללוסי גריי.

אבל מה הוא יכול לעשות עד שהיא תראה את פניה? שעות הבוקר חלפו, ונראה שרק מיועדים מעטים מתפתים לעשות זאת. קורל ומיזן שוטטו יחד זמן־מה ואספו את המזון והמים ששלחו להם פסטוס ופרספוני, המדריכים שלהם. הם בילו זמן יחד, ניסו לגבש אסטרטגיה משותפת עבור המיועדים שלהם, וקוריאולנוס היה יכול לראות שפסטוס מפתח רגשות כלפיה. האם לספר לחבר הכי טוב שלך שהנערה שאתה מאוהב בה היא קניבלית? אף פעם אין ספר כללים כשאתה צריך אחד כזה.

כשהם חזרו לבימה, לאחר ארוחת הצהריים, הם גילו שכיסאות המדריכים צומצמו לשנים־עשר, רק עבור אלה שהמיועדים שלהם נותרו במשחקים.

"זאת היתה בקשה של קברניטי המשחק," אמרה סאטיריה לתריסר האחרונים. "זה יקל על הקהל לעקוב מי עדיין מתחרה. אנחנו נמשיך להוציא כיסאות כשהמיועדים שלכם ימותו."

"כמו כיסאות מוזיקליים," אמרה דומישה בהבעה של שביעות רצון.

"רק שאנשים מתים," אמרה ליזיסטרטה.

ההחלטה להוריד את המפסידים מהבימה עשתה את ליוויה עוד יותר מרירה, כאילו שזה היה אפשרי בכלל, וקוריאולנוס שמח לראותה מגורשת אל אזור הקהל הרגיל, היכן שלא יצטרך לשמוע עוד את הערותיה הארסיות. אבל זה הקשה עליו לשמור על מרחק מקלמנסיה, שנראה שמעבירה את כל זמנה הפנוי במבטים זועמים בכיוונו. הוא התמקם בשורה האחרונה, מחוזק בין פסטוס לליזיסטרטה, וניסה להיראות מרותק.

שעות הצהריים חלפו וראשו הפך כבד יותר ויותר, ופעמיים נאלצה ליזיסטרטה להכניס לו מרפק כדי שלא יירדם. אולי טוב שהיום הזה דרש ממנו מעט כל כך, בהתחשב בכך שהלילה כמעט הרג אותו. רק לעתים נדירות נראה מיועד כלשהו בזירה, ולוסי גריי נותרה נסתרת לחלוטין.

רק בשעת אחר צהריים מאוחרת נראה במשחקי הרעב אקשן מהסוג שאנשים ציפו לו. המיועדת ממחוז 5, יצור קטן וחלוש שמבחינת קוריאולנוס היתה חלק מההמונים המטונפים חסרי הפנים, עשתה את דרכה אל היציעים בקצה הזירה. לאקי לא מצא את שמה, ורק הצליח לקשר אותה למדריכה שלה, הנשכחת לא פחות ממנה, איפיגניה מוס, שאביה היה ראש משרד החקלאות והאחראי לשינוע המזון ברחבי פאנם. בניגוד למה שהיה ניתן לצפות, איפיגניה נראתה תמיד על סף תת־תזונה. לעתים קרובות היא נתנה את ארוחת הצהריים שלה לתלמיד אחר ואפילו התעלפה פה ושם. קלמנסיה אמרה פעם לקוריאולנוס שזאת הנקמה היחידה שהיא יכולה לנקום באביה, אבל סירבה להרחיב.

באופן צפוי, איפיגניה התחילה לשלוח למיועדת שלה כל פריט מזון שיכלה, אבל בעוד הרחפנים עושים את הדרך הארוכה על פני הזירה, יצאו מיזן, קורל וטאנר — שנראה שהתגבשו ללהקה מסוג כלשהו לאחר אירועי הלילה הקודם — מתוך המנהרות והתחילו בציד. לאחר מרדף קצר לאורך היציעים, הקיפה השלישייה את הנערה, וקורל הרגה אותה בדקירת קלשון בצוואר.

"טוב, אז הסיפור הזה נגמר," אמר לאקי, שעדיין לא הצליח לאתר את שמה של המיועדת. "מה יכולה לספר לנו המדריכה שלה, לפידוס?"

איפיגניה כבר חיפשה בעצמה את לפידוס. "קראו לה סול, ואולי סאל. היה לה מבטא מצחיק. אין לי הרבה יותר פרטים לספר."

נראה שלפידוס מסכים איתה. "עשית עבודה מרשימה שהצלחת להביא אותה למחצית השנייה, אלבַּיינה!"

"איפיגניה," אמרה איפיגניה מעבר לכתפה בעודה יורדת מהבימה.

"נכון מאוד!" אמר לפידוס. "וזה אומר שנשארו רק אחד־עשר מיועדים!"

וזה אומר עשרה ביני לפרס, חשב קוריאולנוס בעודו צופה באווקס מורידה מהבימה את הכיסא של איפיגניה. הוא רצה לשלוח ללוסי גריי מזון ומים. מה יקרה אם ישלח את הפריטים בלי לדעת היכן היא נמצאת? על המסך אספה הלהקה את המזון של סול, או סאל, וחזרה בכיוון המנהרות, ככל הנראה כדי לנוח קצת לפני רדת הלילה. האם להסתכן בזה עכשיו?

הוא דן בזה בלחישות עם ליזיסטרטה, שלהרגשתה היה שווה לנסות לשלוח רחפנים יחד. "אנחנו לא רוצים שהם יהיו חלשים ומיובשים מדי. אני לא חושבת שג'סאפ אכל משהו כבר כמה ימים. בוא נחכה ונראה אם הם ינסו ליצור איתנו קשר. ניתן להם עד ארוחת הערב."

אבל לוסי גריי הופיעה בדיוק כשהתלמידים האחרים שוחררו הביתה. היא זינקה מתוך המנהרה, רצה בשיא המהירות, שערה משתחרר מהצמות ומתבדר בחופשיות מאחוריה.

"איפה ג'סאפ?" אמרה ליזיסטרטה בפנים מודאגות. "למה הם לא יחד?"

לפני שקוריאולנוס הספיק לנסות לנחש, ג'סאפ יצא כושל מאותה מנהרה שלוסי גריי נמלטה ממנה. ברגע הראשון חשב קוריאולנוס שהוא נפצע, אולי בעודו מגונן על לוסי גריי. אז למה היא ברחה? האם מיועדים אחרים רדפו אחריה? בעוד המצלמה מתמקדת בג'סאפ, התברר שהוא חולה, לא פצוע. הוא צעד נוקשה־איברים וקודח מהתרגשות, חבט בידיו בכיוון השמש כמה פעמים, ואז השתופף ומייד זינק שוב על רגליו. המצלמה התמקדה לצילום תקריב ראשון של פניו.

קוריאולנוס תהה אם לוסי גריי מצאה דרך להרעיל אותו, אבל לא היה בזה היגיון. ג'סאפ היה בעל ברית מגונן יקר ערך, בעיקר כשהלהקה שהתגבשה בלילה הקודם מתרוצצת ברחבי הזירה. אז מה קרה לו?

היה מגוון דברים שהיו יכולים לפגוע בבריאותו, מחלות שונות שהיה ניתן לחשוד בקיומן, אלמלא הקצף המסגיר שהתחיל לבעבע מבין שפתיו.

17

"הוא מוכה כלבת," אמרה ליזיסטרטה בשקט.

הכלבת הופיעה מחדש בקפיטול בזמן המלחמה. מכיוון שהרופאים נדרשו בשדה הקרב, ומתקנים וקווי אספקה נפגעו בשל ההפצצות, הטיפול הרפואי לבני אדם, כמו אימו של קוריאולנוס, היה חלקי לכל היותר, וכמעט לא קיים עוד עבור חיות המחמד המפונקות של הקפיטול. חיסונים לחתול שלך לא נמצאו ברשימת הדברים החשובים כשרעבת ללחם. השאלה כיצד החל הדבר נותרה שנויה במחלוקת — זאב ערבות נגוע שהגיע מההרים? מפגש לילי עם עטלף? — אבל הכלבים הם אלה שהפיצו את המחלה. רובם היו בעצמם קורבנות נטושים וגוועים ברעב של המלחמה. מכלב לכלב, ואז לאנשים. הזן האלים התפשט במהירות שלא היה לה תקדים, הרג תריסר מאזרחי הקפיטול לפני שתוכנית חיסונים חדשה הצליחה להשתלט עליו.

קוריאולנוס זכר את הכרזות שיידעו אנשים לגבי סימני האזהרה בבעלי חיים ובבני אדם, והוסיפו לעולמו איום פוטנציאלי אחד נוסף על האחרים. הוא חשב על ג'סאפ לוחץ על צווארו בממחטה. "הנשיכה מהחולדה?"

"לא חולדה," אמרה ליזיסטרטה בפנים מוכות הלם ועצב. "חולדות כמעט לעולם לא מפיצות כלבת. בטח אחד הדביבונים העלובים ההם."

"לוסי גריי אמרה שהוא ציין פרווה, אז הנחתי..." הוא השתתק. לא שהיתה חשיבות לשאלה מה נשך את ג'סאפ; כך או כך, זה היה גזר דין מוות. הוא כנראה נדבק לפני כשבועיים. "זה התקדם מהר, לא?"

"מהר מאוד. כי הוא ננשך בצוואר. ככל שזה מגיע למוח מהר יותר, ככה מתים מהר יותר," הסבירה ליזיסטרטה. "וכמובן, ממילא הוא היה חלש וחצי גוסס מרעב."

מה שהיא אמרה כנראה היה נכון. זה היה בדיוק מסוג הדברים שהוא דמיין את משפחת ויקרס דנה בהם סביב שולחן ארוחת הערב בדרכה השלווה והקלינית.

"ג'סאפ המסכן," אמרה ליזיסטרטה. "אפילו המוות שלו חייב להיות נורא."

זיהוי מחלתו של ג'סאפ הלחיץ את הקהל, ובחדר התפשט גל של הערות מלאות פחד וגועל.

"כלבת! איך הוא נדבק בזה?"

"בטח הביא את זה מהמחוזות."

"אה, נהדר, עכשיו הוא ידביק את כל העיר!"

התלמידים התיישבו שוב במקומותיהם כדי לא להחמיץ דבר והעלו זיכרונות ילדות מהמחלה.

קוריאולנוס שתק מתוך סולידריות עם ליזיסטרטה, אבל הדאגה שלו הלכה והתעצמה, בעוד ג'סאפ חוצה את הזירה בזיגזג בכיוונה של לוסי גריי. לא היה ניתן לדעת מה עובר לו בראש. בנסיבות רגילות קוריאולנוס היה משוכנע שהוא יגן עליה, אבל אם היא נמלטה ממנו כנראה הוא כבר לא חשב בהיגיון.

המצלמות עקבו אחר לוסי גריי בעודה חוצה בריצה את הזירה ומתחילה לטפס במעלה הקיר השבור אל היציעים, במקום שבו נמצא תא העיתונאים. התא, אשר כלל כמה שורות מושבים, נמצא בערך באמצע הזירה ואיכשהו לא נפגע בפיצוצים. לוסי גריי עצרה לרגע, מתנשפת, בעודה בוחנת את המרדף הלא יציב של ג'סאפ, ואז פנתה לעבר הריסות דוכן מזון. שלד המבנה נותר עומד, אבל מרכזו התפוצץ לחתיכות והגג הושלך למרחק עשרה מטרים משם. האזור היה זרוע לבנים וקרשים, מעין מסלול מכשולים שהיא חצתה עד שהגיעה לראש ערימת הפסולת.

קברניטי המשחק ניצלו את העובדה שעצרה ועברו לתמונת תקריב של פניה. קוריאולנוס העיף מבט אחד בשפתיה הסדוקות וידו נשלחה אל חפת התקשורת שלו. נראה שלא היתה לה גישה למים מאז שנעזבה בזירה, וזה היה לפני יום וחצי. הוא הזמין בקבוק מים. המהירות שבה הגיעו רחפני המשלוח השתפרה עם כל בקשה. גם אם היא תיאלץ להמשיך לברוח, הם יצליחו להביא לה את המים אם תישאר בשטח הפתוח. אם רק תצליח להימלט מג'סאפ, קוריאולנוס ירעיף עליה מזון ושתייה, לשימושה שלה וכמצע לרעל העכברים. אבל זאת היתה תוכנית לטווח הארוך, לא כרגע.

ג'סאפ חצה את הזירה ונראה מבולבל מכך שלוסי גריי בורחת ממנו. הוא התחיל לטפס אל היציעים בעקבותיה, אבל התקשה לשמור על שיווי משקל. כשנכנס אל האזור זרוע הפסולת, הקואורדינציה שלו הידרדרה עוד יותר, ופעמיים הוא נפל נפילה גדולה ונפצע בברכיים וברקה. לאחר הפציעה השנייה, שדיממה בכבדות, הוא התיישב על מדרגה כשהוא המום־משהו והושיט אליה ידיים. פיו נע בעוד הקצף מתחיל לנטוף על סנטרו.

לוסי גריי לא זזה, וצפתה בג'סאפ בהבעה כאובה. הם היו תמונה דוממת משונה: נער מוכה כלבת, נערה לכודה, בניין מופצץ. התמונה רימזה על סיפור שלא יוכל להסתיים אלא בטרגדיה. גורלם הבלתי נמנע של הנאהבים חסרי המזל. סיפור נקמה שהתהפך. סאגת מלחמה שלא לוקחת שבויים.

בבקשה תמות, חשב קוריאולנוס. מה הדבר שהורג אותך בסופו של דבר אם נדבקת בכלבת? אתה לא מצליח לנשום, או שהלב שלך עוצר? יהיה הדבר אשר יהיה, מוטב לכל המעורבים בדבר שהוא יקרה כמה שיותר מהר.

רחפן נושא בקבוק מים טס אל תוך הזירה, ולוסי גריי נשאה את פניה לעקוב אחר התקדמותו הלא יציבה. הלשון שלה הבזיקה על שפתיה כאילו מתוך ציפייה. אבל כשהרחפן עבר מעל ראשו של ג'סאפ, הוא כנראה הבחין בתזוזה ורעד טילטל את גופו. הוא הלם בקרש בכיוון הרחפן, וזה התרסק אל היציעים. המים שנזלו מתוך הבקבוק שנסדק עוררו בו חוסר מנוחה. הוא נסוג, מועד על המושבים, ואז הסתער היישר לעבר לוסי גריי. היא, בתורה, התחילה לטפס עוד יותר גבוה.

קוריאולנוס נלחץ. היה היגיון באסטרטגיה שבחרה, להשתמש בהריסות כחציצה בינה לג'סאפ, אבל היתה סכנה שהיא עצמה תמצא את דרכה חסומה. הווירוס אולי פגע בתנועותיו של ג'סאפ, אבל גם הקנה לגופו רב־העוצמה מהירות מוטרפת, ודבר לא הסיח את דעתו מלוסי גריי. מלבד הרגע ההוא עם המים, חשב קוריאולנוס. המים. מילה מהעבר צפה ועלתה בזיכרונו. מילה מהכרזות שנתלו ברחבי הקפיטול במשך אותה תקופה. הידרופוביה. פחד ממים. חוסר היכולת לבלוע גרם לקורבנות הכלבת להשתולל למראה מים.

אצבעותיו התחילו לעבוד על חפת התקשורת, להזמין בקבוקי מים. אולי מספיק מהם יצליחו להבריח את ג'סאפ. הוא היה מוכן לרוקן על זה את כל הקופה שלו במידת הצורך.

ליזיסטרטה הניחה יד על ידו, לעצור אותו. "לא, תן לי לעשות את זה. אחרי הכול, הוא המיועד שלי." היא התחילה להזמין בקבוק אחרי בקבוק. לשלוח את המים כדי לדחוף את ג'סאפ מעבר לקצה. פניה לא הביעו כמעט כל רגש, רק דמעה יחידה זלגה במורד הלחי שלה ונשקה לפיה לפני שליזיסטרטה מחתה אותה.

"ליזי..." הוא לא קרא לה בכינוי הזה מאז שהיו קטנים. "את לא חייבת."

"אם ג'סאפ לא יכול לנצח, אני רוצה שזאת תהיה לוסי גריי. זה מה שהוא היה רוצה. והיא לא תוכל לנצח אם הוא יהרוג אותה," אמרה ליזיסטרטה. "מה שעלול לקרות בכל מקרה."

על המסך ראה קוריאולנוס שלוסי גריי אכן הכניסה את עצמה לבעיה. משמאלה ניצבה החומה האחורית הגבוהה של הזירה, מימינה דופן הזכוכית העבה של תא העיתונאים. ג'סאפ המשיך לרדוף אחריה, והיא עשתה כמה ניסיונות לחמוק ממנו, אבל הוא תיקן את המסלול שלו שוב ושוב כדי לחסום אותה. כשהגיע למרחק שישה־שבעה מטרים ממנה, היא התחילה לדבר אליו, הושיטה יד בתנועה מרגיעה. זה עצר אותו, אבל רק זמנית, והוא שוב התחיל להתקדם לעברה.

הרחק מהעבר האחר של הזירה, בקבוק המים הראשון של ליזיסטרטה, ואולי התחליף לזה שהתרסק, התחיל בטיסתו לעבר המיועדים. הרחפן הזה נראה יציב יותר מהקודם ומסלולו היה ישר יותר, וכך גם צי הרחפנים הקטן שהגיע בעקבותיו. ברגע שלוסי גריי ראתה את הרחפנים, היא הפסיקה לסגת. קוריאולנוס ראה את ידה נוגעת בסלסולי החצאית מעל הכיס שבו הסתתרה פודריית הכסף, והוא ראה בזה סימן לכך שהיא מבינה את משמעות המים. היא הצביעה אל הרחפנים והתחילה לצעוק, והצליחה לגרום לג'סאפ להפנות את ראשו.

ג'סאפ קפא במקומו ועיניו חרגו מחוריהן בפחד. בעוד הרחפנים סוגרים עליו, הוא חבט בידיו אבל לא הצליח לפגוע. כשהם התחילו להצניח את בקבוקי המים, הוא איבד שליטה לחלוטין. פצצות לא היו מעוררות בו תגובה חזקה יותר, וחבטות הבקבוקים הנוחתים על המושבים דחפו אותו להשתוללות מוחלטת. תכולת בקבוק אחד ניתזה על ידו והוא נרתע כאילו מדובר בחומצה. הוא הצליח להגיע למעבר בין שורות המושבים ומיהר למטה בכיוון המגרש, אבל תריסר רחפנים נוספים הגיעו והפגיזו אותו. מכיוון שהנחיותיהם היו למסור את המתנות היישר לידי המיועד, הוא לא הצליח להימלט מהם. בעודו דוהר לעבר שורת המושבים הראשונה רגלו נתפסה במשהו, והוא מעד קדימה וכשל מעבר לקיר הזירה אל המגרש.

קול העצמות המתפצחות שליווה את נחיתתו הפתיע את הקהל, שכן ג'סאפ נחת במקרה בשטח נדיר בזירה שהיתה בו קליטת אודיו טובה. הוא שכב על הגב, חסר תנועה מלבד חזהו העולה ויורד. הבקבוקים הנותרים נשרו עליו כמו גשם, בעוד שפתיו נמשכות לאחור ועיניו בוהות בלי למצמץ בקרני השמש המתנוצצות על המים.

לוסי גריי מיהרה במורד המדרגות ורכנה מעבר למעקה. "ג'סאפ!" המרב שהיה יכול לעשות היה להפנות את מבטו אל פניה.

קוריאולנוס בקושי שמע את ליזיסטרטה לוחשת, "אוח, אל תיתני לו למות לבד."

לוסי גריי שקלה את הסכנה, הקדישה רגע להעריך את הזירה הריקה, ואז עשתה את דרכה במורד הקיר השבור לעבר ג'סאפ. קוריאולנוס רצה להיאנק — היא היתה חייבת להסתלק משם — אבל הוא לא היה יכול לעשות זאת כשליזיסטרטה לצידו. "היא לא תזנח אותו," הוא הרגיע אותה במחשבה על לוסי גריי גוררת מעליו את הקורה הבוערת. "זה לא הסגנון שלה."

"נשאר לי כסף," אמרה ליזיסטרטה ומחתה את עיניה. "אני אשלח לה אוכל."

ג'סאפ עקב אחרי לוסי גריי בעיניו בעודה קופצת את המטר האחרון למגרש, אבל נראה שאינו מסוגל לזוז. האם שוּתק מהנפילה? היא התקרבה אליו בזהירות וכרעה ממש מחוץ להישג ידיו הארוכות. היא ניסתה לחייך ואמרה, "לך לישון עכשיו, אתה שומע, ג'סאפ? לך לישון, תורי לשמור עכשיו." נראה שהוא קולט משהו, את נימת קולה או את החזרה על מילים שאמרה לו בשבועיים האחרונים. פניו התרככו ועפעפיו ריפרפו. "יופי. תרפה. איך תחלום אם לא תישן?" לוסי גריי התקרבה עוד קצת והניחה יד על ראשו. "זה בסדר. אני אשמור עליך. אני כאן. אני נשארת ממש לידך." ג'סאפ נעץ בה מבט יציב, בעוד חייו אוזלים באיטיות מגופו עד שחזהו דמם.

לוסי גריי החליקה את השיער ממצחו ונשענה לאחור על עקביה. היא נאנחה אנחה עמוקה, וקוריאולנוס הרגיש את התשישות שלה. ואז היא ניערה את ראשה כאילו כדי להעיר את עצמה, חטפה את בקבוק המים הקרוב ביותר, פתחה את הפקק ורוקנה אותו בכמה לגימות. היא שתתה בקבוק שני, ושלישי, ורק אז ניגבה את פיה בגב כף היד. היא קמה ובחנה את ג'סאפ, ואז פתחה בקבוק נוסף ושפכה את המים על פניו לשטוף את הקצף והרוק. מכיסה היא הוציאה את מפית הבד הלבנה שריפדה את תיבת הפיקניק שקוריאולנוס הביא לה בלילה האחרון. היא רכנה והשתמשה בשולי המפית לעצום את עפעפיו בעדינות, ואז ניערה את הבד וכיסתה את פניו כדי להסתיר אותן מהקהל.

נראה שחבילות המזון מליזיסטרטה שצנחו בחבטה סביבה מחזירות את לוסי גריי להווה, והיא מיהרה לאסוף את הלחם והגבינה ודחפה אותם לכיסיה. היא אספה את בקבוקי המים בחצאיתה, אבל עצרה כשריפר הופיע בקצה הזירה. לוסי גריי לא ביזבזה זמן ונעלמה במנהרה הקרובה ביותר עם המתנות שלה. ריפר הניח לה ללכת, אך ניגש לאסוף את בקבוקי המים האחרונים באור הגווע. הוא הבחין בג'סאפ אבל עזב את גופתו בשקט.

קוריאולנוס חשב לעצמו שזה סימן מבשר טובות לעתיד. אם המיועדים יתרגלו לאסוף את מתנות המתים, זה יעזור להפיל אותם בפח ההרעלה. אבל לא היה לו הרבה זמן להרהר בזה, מכיוון שלפידוס הגיע כדי לראיין את ליזיסטרטה.

"אוהו!" אמר לפידוס. "זה היה לא צפוי! את ידעת על הכלבת?"

"ברור שלא. הייתי מודיעה לרשויות כדי שיוכלו לבדוק את הדביבונים בגן החיות," היא אמרה.

"מה? את אומרת שהוא לא הביא את זה מהמחוזות?" שאל לפידוס.

ליזיסטרטה דיברה נחרצות. "לא, הוא ננשך כאן בקפיטול."

"בגן החיות?" לפידוס נראה מודאג. "רבים מאיתנו בילו בגן החיות. דביבון הסתובב על הציוד שלי, את יודעת, שרט בידיים הקטנות והמשונות האלה שלו ו — "

"אין לך כלבת," אמרה ליזיסטרטה ביובש.

לפידוס עשה תנועת שריטה באצבעותיו. "הוא נגע בדברים שלי."

"היו לך שאלות על ג'סאפ?" היא שאלה.

"ג'סאפ? לא, אני מעולם לא התקרבתי אליו. אה, אממ, את מתכוונת... האם לך יש מחשבות כלשהן בנושא?" הוא שאל.

"כן." היא נשמה נשימה עמוקה. "מה שהייתי רוצה שאנשים ידעו על ג'סאפ זה שהוא היה אדם טוב. הוא גונן עלי בגופו כשהפצצות התחילו להתפוצץ בזירה. הוא אפילו לא עשה את זה באופן מודע. הוא עשה את זה אוטומטית. זה האדם שהוא היה. מגונן. אני לא חושבת שהוא היה יכול לנצח במשחקים, כי הוא היה מת בניסיון לגונן על לוסי גריי."

"אה, כמו כלב או משהו." לפידוס הינהן. "כלב טוב."

"לא, לא כמו כלב. כמו בן אדם," אמרה ליזיסטרטה.

לפידוס בחן אותה בניסיון לפענח אם היא מתבדחת. "הממ. לאקי, מחשבות כלשהן מהמטה?"

המצלמה תפסה את לאקי מכרסם ציפורן חודרנית עקשנית. "אממ, מה? היי! אין שום דבר למעלה כרגע. בואו נציץ בחזרה לזירה, מה אתם אומרים?"

עכשיו כשהמצלמות כבר לא התמקדו בה, ליזיסטרטה התחילה לאסוף את החפצים שלה.

"אל תלכי עדיין. תישארי לארוחת ערב איתנו," אמר קוריאולנוס.

"לא, לא. אני פשוט רוצה ללכת הביתה. אבל תודה שהיית שם, קוריאו. אתה בעל ברית טוב," היא אמרה.

הוא חיבק אותה. "את בעלת ברית טובה. אני יודע שזה לא היה קל."

היא נאנחה. "טוב, לפחות אני חופשייה מזה עכשיו."

המדריכים האחרים התאספו סביבה, החמיאו לה על העבודה הטובה שעשתה וכדומה, והיא יצאה מהאולם בלי לחכות ששאר התלמידים יצאו. כולם מלבד המדריכים שוחררו זמן קצר לאחר מכן, ובתוך כמה דקות עשרת המדריכים הנותרים היו היחידים שנשארו באולם. הם בחנו זה את זה בעיניים חדשות עכשיו כשפרס פלינת' עמד על כף המאזניים, וכל אחד לא רק מקווה שיהיה לו מנצח, אלא גם להיות מנצח בעצמו במשחקים.

אותה מחשבה עלתה כנראה גם על דעתם של קברניטי המשחק, מכיוון שלאקי חזר למסך ומנה את המיועדים הנותרים והמדריכים שלהם. על מסך מפוצל נראה כל זוג זה לצד זה, וקולו מסר פרטים ברקע. כמה מדריכים נאנקו כשגילו שנעשה שימוש בתמונה לא מחמיאה שלהם מכרטיס התלמיד, אבל קוריאולנוס נמלא הקלה על כך שלא מציגים את פניו השרוטות. המיועדים, שלא היו להם תצלומים רשמיים, הופיעו בתמונות אקראיות שצולמו מאז האסיף.

הרשימה הופיעה על פי סדר המחוזות, החל בזוגות אורבן־טסלי ואיו־סירק ממחוז 3. "כולנו תוהים לגבי המיועדים שלנו ממחוז הטכנולוגיה, מה הם עשו ברחפנים ההם?" אמר לאקי. פסטוס וקורל היו הבאים בתור, ואחריהם פרספוני ומיזן. "המיועדים ממחוז ארבע נותנים תצוגה חזקה עם הכניסה לעשירייה האחרונה!" למינה על הקורה שלה והתצלום של פאפ גרמו לפאפ להריע עד שהם הוחלפו בוויפסניה ובטריץ' מלהטט בגן החיות. "אל חביבי הקהל, למינה ופליני הרינגטון, מצטרפים המיועד ממחוז שבע טריץ' והמדריכה שלו ויפסניה סיקל! לסיכום, ממחוזות שלוש, ארבע ושבע נשארו צוותים מלאים! ועכשיו למיועדים היחידים." על המסך הופיעה תמונה מטושטשת של וובי משתופפת בגן החיות בצירוף הילריוס עם פנים מכוסות פצעונים. "וובי משמונה והילריוס הוונזבי המדריך שלה!" מכיוון שהשתמשו בתמונה שלו מהראיונות, טאנר נראה טוב בהרבה כשהוצג לצד דומישה. "המיועד מעשר מחכה בקוצר רוח ליישם את הידע שלו מבית המטבחיים!" ואז הופיע ריפר, שעמד איתן בזירה, ולצידו תמונה מושלמת של קלמנסיה. "והנה מיועד שאולי תרצו לשקול מחדש! ריפר מאחת־עשרה!" ולבסוף ראה קוריאולנוס את תמונתו שלו — לא מעולה, לא נוראה — בצירוף תמונה מסנוורת של לוסי גריי שרה בראיונות. "והפרס לקבוצה הפופולרית ביותר ניתן לקוריאולנוס סנואו וללוסי גריי משתים־עשרה!"

הפופולרית ביותר? קוריאולנוס הניח שזה מחמיא, אבל לא מאיים במיוחד. לא משנה. הפופולריות השיגה ללוסי גריי ערימה של כסף. היא היתה בחיים, שתתה, אכלה והצטיידה היטב. יש לקוות שתוכל להסתתר, בעוד האחרים מחסלים אלה את אלה. לאבד את ג'סאפ, המגן שלה, היה מכה רצינית, אבל יהיה לה קל יותר להסתתר כשהיא לבדה. קוריאולנוס הבטיח לה שהיא לעולם לא תהיה לבד לגמרי בזירה, שהוא יהיה איתה עד הסוף. האם היא נאחזת בפודרייה שלו עכשיו? חושבת עליו כפי שהוא חושב עליה?

קוריאולנוס עידכן את דף המדריכים שלו. הוא לא נהנה למחוק את ג'סאפ וליזיסטרטה.

משחקי הרעב העשיריים

הקצאת מדריכים

מחוז 1

בן (פאסֶט)ליוויָה קארְדיוּ

בת (וֶלְוֵרין)פַּלְמירָה מוֹנְטי

מחוז 2

בן (מַרְקוּס)סֶג'אנוּס פלינת'

בת (סאבּין)פְלוֹרוּס פְרֵיינְד

מחוז 3

בן (סירְק)אָיוֹ גַ'סְפֶּר

בת (טֶסְלי)אוּרְבַּן קַנְוויל

מחוז 4

בן (מיזֶן)פֶּרְסֵפוֹני פְּרַייס

בת (קוֹרָל)פֶסְטוּס קְריד

מחוז 5

בן (הַיי)דֶניס פְלינְג

בת (סוֹל)איפיגֶנְיָה מוֹס

מחוז 6

בן (אוֹטוֹ)אפולו רינְג

בת (ג'יני)דיאנה רינְג

מחוז 7

בן (טריץ')ויפְּסַנְיָה סיקְל

בת (לָמינָה)פְּליני הַרינְגְטוֹן

מחוז 8

בן (בּוֹבּין)ג'וּנוֹ פיפְּס

בת (ווֹבִי)הילֶריוּס הֵוֶונְזְבּי

מחוז 9

בן (פַּנְלוֹ)גאיוּס בְּרין

בת (שיף)אַנְדְרוֹקְלֶס אַנְדֶרְסוֹן

מחוז 10

בן (טאנֶר)דוֹמישָה וימְזיוויק

בת (בְּרֶנְדי)אָרַכְּני קְרֵיין

מחוז 11

בן (ריפֶּר)קְלֵמֶנְסיה דאבְקוֹט

בת (דיל)פיליקְס רָווינְסְטיל

מחוז 12

בן (גֵ'סאפּ)לַיזיסְרָטָה ויקֶרְס

בת (לוּסי גְרֵיי)קוֹריאוֹלָנוּס סְנוֹאוֹ

התחרות הצטמצמה במידה ניכרת, אבל את כמה מהמיועדים שעדיין שרדו יהיה קשה לנצח. ריפר, טאנר, שני המיועדים ממחוז 4... ומי יודע מה מתכנן זוג הגאונים הקטנים ממחוז 3?

עשרת המדריכים התאספו לנזיד כבש מעולה עם שזיפים מיובשים. ליזיסטרטה חסרה לקוריאולנוס. היא היתה בעלת הברית האמיתית היחידה שלו, בדיוק כפי שג'סאפ היה בעל בריתה של לוסי גריי.

לאחר ארוחת הערב הוא ישב בין פסטוס להילריוס ועשה כמיטב יכולתו לא להירדם. בסביבות השעה תשע, מכיוון שלא קרה דבר מעניין מאז המוות של ג'סאפ, הם נשלחו הביתה עם ההנחיה להתייצב מוקדם למחרת בבוקר. המחשבה על ההליכה הביתה היתה מדכדכת, אבל אז הוא נזכר באסימון השני מטיגריס ועלה אסיר תודה על החשמלית, אשר הורידה אותו רחוב אחד מהדירה.

סבתנו כבר הלכה לישון, אבל טיגריס חיכתה לו בחדר שלו, עטופה גם הפעם במעיל הפרווה של אמא שלה. הוא קרס על השזלונג לרגליה. הוא ידע שהוא חייב לה הסבר על הכניסה שלו לזירה, אבל הוא היסס, ולא רק בגלל העייפות.

"אני יודע שאת רוצה לשמוע על אתמול בלילה," הוא אמר לה, "אבל אני חושש לספר לך. אני חושש שתסתבכי בצרות אם תדעי."

"זה בסדר, קוריאו. החולצה שלך סיפרה לי את רוב הסיפור." היא הרימה מהרצפה את החולצה שלבש בזירה. "אתה יודע שבגדים מדברים אלי." היא החליקה את החולצה בחיקה והתחילה לשחזר את זוועות הלילה. תחילה היא הרימה את החתך המוכתם בדם בשרוול. "הנה. כאן חתכה אותך סכין." אצבעותיה עקבו אחר הנזק במורד הבד. "כל הקרעים הקטנים האלה, ואיך שהלכלוך נמעך לתוך הבד, אומרים לי שהחלקת — אולי אפילו נגררת — וזה תואם את השריטות על הסנטר שלך והדם על הצווארון." טיגריס נגעה בקו הצוואר ואז המשיכה הלאה. "השרוול השני, מאיך שהוא קרוע נראה לי שהוא הסתבך בתיל דוקרני. כנראה בבריקדה. אבל הדם הזה כאן, שניתז על החפת... אני לא חושבת שהוא שלך. אני חושבת שנאלצת לעשות משהו נורא שם בפנים."

קוריאולנוס בהה בדם והרגיש בחבטת הקורה בראשו של בובין. "טיגריס..."

היא שיפשפה את הרקה שלה. "אני לא מפסיקה לשאול את עצמי איך הגענו למצב הזה. איך בן הדוד הקטן שלי, שמעולם לא פגע בזבוב, נאלץ להילחם על חייו בזירה."

זאת היתה השיחה האחרונה בעולם שרצה לנהל כרגע. "אני לא יודע. לא היתה לי ברירה."

"אני יודעת את זה. ברור שאני יודעת." טיגריס חיבקה אותו. "אני פשוט שונאת את מה שהם עושים לך."

"אני בסדר," הוא אמר. "זה לא יימשך עוד הרבה זמן. וגם אם אני לא אנצח, אני בטוח אזכה בפרס כלשהו. באמת, אני חושב שהעניינים עומדים להשתנות לטובה."

"בטח. כן. אני בטוחה בזה. שלג תמיד נוחת למעלה," היא אישרה. אבל ההבעה על פניה אמרה אחרת.

"מה קרה?" הוא שאל. היא ניענעה בראשה. "נו, מה?"

"לא רציתי לספר לך עד אחרי משחקי הרעב..." היא השתתקה.

"אבל עכשיו את חייבת לספר לי," הוא אמר. "אחרת אני אדמיין את הגרוע מכול. בבקשה, פשוט תגידי לי."

"אנחנו נמצא פתרון." היא התחילה לקום.

"טיגריס." הוא משך אותה בחזרה למטה. "מה?"

באי־רצון הכניסה טיגריס יד לכיס המעיל שלה. היא הוציאה מכתב עם חותם הקפיטול והושיטה לו אותו. "חיוב המס הגיע היום."

היא לא היתה צריכה לפרט. הבעת פניה אמרה הכול. מכיוון שלא היה להם כסף לשלם את המסים, ולא היתה להם דרך ללוות עוד, משפחת סנואו עמדה לאבד את ביתה.

18

קוריאולנוס נמצא עד כה בהכחשה מוחלטת לגבי המסים, אבל עכשיו האפשרות שיאבד את בית המשפחה הכתה בו כמו משאית. איך יוכל להיפרד מהבית היחיד שהכיר אי־פעם? מאמא שלו, מילדותו, מהזיכרונות המתוקים של חייו לפני המלחמה? ארבעת הקירות הללו גוננו על משפחתו מהעולם, ויותר מזה, הם הגנו על האגדה על עושרם של בני סנואו. הוא יאבד את הבית שלו, את ההיסטוריה שלו ואת הזהות שלו במכה אחת ניצחת.

היו להם שישה שבועות לגייס את הכסף הדרוש. להצליח לאסוף סכום שישווה לשנת משכורות שלמה של טיגריס. בני הדודים ניסו להעריך מה יוכלו עוד למכור, אבל גם אם ימכרו כל רהיט וכל מזכרת, זה יכסה כמה חודשים לכל היותר. וחיובי המס ימשיכו להופיע בכל חודש כמו שעון. הם יזדקקו לכסף שייכנס ממכירת רכושם, דל ככל שיהיה, כדי לשכור מקום אחר. יש להימנע בכל מחיר מפינוי עקב בעיות מסים; הבושה הציבורית תהיה גדולה מדי, תאריך ימים מדי. ולכן עליהם לעבור.

"מה נעשה?" שאל קוריאולנוס.

"שום דבר עד שמשחקי הרעב ייגמרו. אתה חייב להתמקד בהם כדי לזכות בפרס פלינת' ההוא או לפחות בפרס אחר. אני אטפל בצד הזה של העניינים," היא אמרה בתקיפות. היא הכינה לו כוס חלב חם עם סירופ תירס וליטפה את ראשו הדואב עד שנרדם. הוא חלם חלומות אלימים וטורדי מנוחה, שחזור של האירועים בזירה, והתעורר לקול הרגיל.

אבן החן של פאנם,

עיר נשגבת,

על פני עידנים תזדהרי זהובה.

האם סבתנו תמשיך לשיר בדירה השכורה שלהם בעוד חודש־חודשיים? או שתהיה מושפלת מכדי לשאת את קולה בשיר שוב? למרות הזלזול שחש כלפי טקס הבוקר, המחשבה העציבה אותו.

הוא הרגיש את התפרים בזרועו בזמן שהתלבש, ונזכר שהוא אמור לעבור במצודה לבדיקה. פניו השרוטות היו מכוסות גלדים אדומים כהים, אבל לפחות הנפיחות ירדה. הוא שם מעט מהפודרה של אמא שלו, ואף שהיא לא באמת כיסתה על הגלדים, הריח הרגיע אותו מעט.

מצבם הכספי העגום גרם לו לקחת ללא היסוס את האסימונים שטיגריס הציעה לו. למה לטרוח לקמץ בכסף הקטן כשהגדול התפוגג מזמן? בחשמלית הוא בלע את הארוחה היבשה שלו, חמאת אגוזים על קרקרים, וניסה לא להשוות אותה למאפי ארוחת הבוקר של מאמא פלינת'. עלה על דעתו שמאחר שהציל את סג'אנוס, ייתכן שמשפחת פלינת' תסכים לתת לו הלוואה, או אפילו לשלם על שתיקתו, אבל סבתנו לעולם לא היתה מסכימה לדבר כזה, ולא עלה על הדעת שבן סנואו יתרפס בפני בן פלינת'. פרס פלינת', לעומת זאת, היה אפשרות לגיטימית, וטיגריס צדקה. הימים הקרובים יחרצו את גורלו.

באקדמיה שתו עשרת המדריכים את התה שלהם והכינו את עצמם למצלמות. בכל יום בחנו אותם בצורה מדוקדקת יותר. קברניטי המשחק שלחו מאפרת שהצליחה להסתיר חלקית את הגלדים של קוריאולנוס, ובאותה הזדמנות גם עיצבה מעט את הגבות שלו. לא נראה שאיש מעוניין לשוחח על המשחקים ישירות, מלבד הילריוס הוונזבי שלא דיבר על שום דבר אחר.

"זה אחרת אצלי," אמר הילריוס. "בדקתי ברשימה שלי אתמול בלילה. כל אחד מהמיועדים שנשארו אכל, או לפחות שתה, מאז שהם נכנסו לזירה. כולם מלבד וובי הנעלמת. איפה היא בכלל? כאילו, מאיפה לי לדעת אם היא לא זחלה לאנשהו כדי למות באיזו פינה במנהרות האלה? אולי היא כבר מתה, ואני יושב כאן כמו חמור ומשחק בחפת התקשורת שלי!"

קוריאולנוס רצה לומר לו שישתוק, שלאנשים אחרים יש בעיות אמיתיות, אבל במקום זה תימרן את עצמו לכיסא בקצה השורה, ליד פסטוס, שהיה שקוע בשיחה עם פרספוני.

לאקי פליקרמן פתח בתיאור של המיועדים שנותרו והזמין את לפידוס לראיין את המדריכים. קוריאולנוס זומן ראשון להגיב על בהלת ג'סאפ. הוא הקפיד להחמיא לטיפול המבריק של ליזיסטרטה בעניין הכלבת ולהודות לה על נדיבותה בדקות האחרונות של חייו של ג'סאפ. הוא פנה אל האזור שבו ישבו המדריכים שעזבו, ביקש ממנה שתקום והזמין את הקהל למחוא לה כפיים. לא זאת בלבד שהם שיתפו פעולה, לפחות מחציתם קמו להריע, ואף שליזיסטרטה נראתה נבוכה, היתה לו הרגשה שזה לא באמת מפריע לה. הוא הוסיף שהוא מקווה להודות לה כהלכה בכך שיגשים את התחזית שלה שהמנצח או המנצחת יגיעו ממחוז 12, כלומר לוסי גריי. הקהל ראה במו עיניו כמה חכמה המיועדת שלו. ושלא ישכחו איך היא נותרה לצד ג'סאפ עד הסוף המר. שוב, הייתם מצפים להתנהגות כזאת מבת הקפיטול, אבל ממישהי מהמחוזות? חומר למחשבה עד כמה חשוב להם האופי של המנצח במשחקי הרעב, שישקף את הערכים שלהם. דבריו כנראה פגעו במטרה, מכיוון שלפחות תריסר צפצופים נשמעו מייד מחפת התקשורת שלו. הוא הרים את החפת אל מול המצלמה והודה לנותני החסות הנדיבים.

כאילו אינו מסוגל לסבול את תשומת הלב המורעפת על קוריאולנוס, פאפ נשען קדימה והכריז בקול רם, "כדאי שאני אשלח ללמינה את ארוחת הבוקר שלה!" ושלח לה תועפות מזון ומשקה. איש לא היה יכול להתחרות בו מכיוון שהיא היתה המיועדת היחידה הגלויה בזירה, כך שזאת היתה רק עוד דרך אחת שפאפ הצליח לעצבן בה. קוריאולנוס חש שביעות רצון ששום צפצוף חדש לא נשמע מהחפת של יריבו.

מכיוון שידע שלא יקראו לו שוב עד שיסיימו לראיין את כל האחרים, עטה קוריאולנוס על פניו הבעת עניין, אבל האמת היא שבקושי הקשיב לנאומים שלהם. הרעיון שיפנה למשפחתו של סטראבו פלינת' בבקשת כסף — לא לסחוט אותו, כמובן, אלא לתת לו הזדמנות להעניק לו שי כספי מתוך אסירות תודה — לא הפסיקה לטרוד את מנוחתו. מה אם יבקר אצל משפחת פלינת' כדי לבדוק מה שלומו של סג'אנוס? החתך ברגל שלו נראה כמו פציעה לא נעימה. כן, מה אם הוא פשוט יקפוץ לביקור, ומשם כבר יראה איך יתפתחו העניינים?

לאקי קטע את ההשערות של איו לגבי מה שסירק עושה עם הרחפן — "ובכן, אם הדיודות מפיצות האור של הרחפן לא נשברו, אולי הוא יוכל להכין פנס, יתרון גדול בלילה" — כדי להפנות את תשומת ליבו של הקהל לכך שריפר יצא מתוך הבריקדה.

למינה, שאספה מים, לחם וגבינה מחמישה־שישה רחפנים, אירגנה את האספקה שלה במסודר על הקורה. היא בקושי התייחסה להופעתו של ריפר, אבל הוא צעד בכיוונה בצעד חדור מטרה. הוא הצביע על השמש ואז על הפנים שלה. זאת היתה הפעם הראשונה שקוריאולנוס הבחין במחיר שהימים הארוכים בשמש גבו מעורה של למינה. היא סבלה מכוויות שמש רציניות, ועור האף שלה התחיל להתקלף. במבט בוחן הוא גילה שגם גב כפות הרגליים שלה אדום. ריפר הצביע על המזון שלה. למינה שיפשפה את כף הרגל שלה ונראה שהיא שוקלת את הצעתו. הם החליפו דברים במשך זמן־מה, ואז הינהנו בהסכמה. ריפר חצה בריצה את הזירה וטיפס אל דגל פאנם. הוא שלף את הסכין הארוכה שלו ודקר בבד הכבד.

קולות מחאה רמים עלו מהקהל באולם. הזלזול המוחלט בקדושתו של הדגל הלאומי זיעזע אותם. בעוד ריפר מתחיל לחתוך מהדגל חתיכה בגודל שמיכה קטנה, האי־שקט גבר. זה ודאי לא יעבור בשקט. ודאי יענישו אותו באופן כלשהו. אבל בהתחשב בכך שהשתתפות במשחקי הרעב היתה העונש העליון, איש לא ידע כיצד.

לפידוס מיהר אל קלמנסיה לשאול אותה מה דעתה על התנהגותו של המיועד שלה. "נו, זה צעד טיפשי, לא? מי ייתן לו חסות עכשיו?"

"לא שזה משנה, כי ממילא את לא שולחת לו אוכל," ציין פאפ.

"אני אאכיל אותו כשהוא יעשה משהו שמצדיק את זה," אמרה קלמנסיה. "בכל אופן, אני חושבת שאתה כבר דאגת לזה היום."

המצח של פאפ התקמט. "כן?"

קלמנסיה סימנה בראשה לעבר המסך. ריפר רץ בחזרה לעבר הקורה. הוא ולמינה המשיכו להתמקח זמן־מה. ואז, במה שנראה כמו ספירה עד שלוש, ריפר השליך למעלה את חתיכת הדגל המגולגלת, ולמינה שמטה למטה חתיכת לחם. הדגל לא הגיע גבוה מספיק, והיא לא הצליחה לתפוס אותו. שוב הם פתחו במשא ומתן. כשהדגל הגיע לידיה לבסוף לאחר כמה ניסיונות, היא גמלה לריפר בחתיכת גבינה.

זאת לא היתה ברית רשמית, אבל נראה שהחילופים מקרבים מעט בין השניים. למינה פרשה את הדגל והתעטפה בו מעל ראשה, ואילו ריפר התיישב בגבו אל אחד העמודים ואכל את הלחם והגבינה שלו. הם לא דיברו שוב, אבל נראה שהם יושבים בשלווה יחסית, וכשהלהקה הופיעה בקצה הזירה, למינה הפנתה את תשומת ליבו של ריפר. הוא הינהן אליה בתודה ונסוג אל מאחורי הבריקדה.

קורל, מיזן וטאנר התיישבו ביציעים ועשו תנועות אכילה. פסטוס, פרספוני ודומישה שיתפו פעולה, ושלושת המיועדים חלקו את הלחם, הגבינה והתפוחים שהרחפנים הצניחו.

בחזרה באולפן לאקי הביא איתו את תוכי המחמד שלו, ג'וּבּילי, ובילה כמה דקות בניסיון לגרום לו לומר "היי, חתיך!" לדיקן הייבוטום. התוכי, יצור מדוכא שנראה שסובל מנשירת נוצות, עמד אילם על מפרק ידו של לאקי בעוד הדיקן משלב ידיים וממתין. "נו, תגיד את זה! קדימה! 'היי, חתיך! היי, חתיך!'"

"אני לא חושב שהוא רוצה להגיד את זה, לאקי," אמר הדיקן הייבוטום. "אולי הוא לא חושב שאני חתיך."

"מה? חה! לאאאא. הוא פשוט מתבייש בנוכחות אנשים זרים." הוא הושיט את הציפור. "תרצה להחזיק אותו?"

הדיקן נרתע לאחור. "לא."

לאקי הצמיד את ג'ובילי אל חזהו וליטף את נוצותיו בקצה האצבע. "אז מה, הדיקן הייבוטום, מה דעתך על כל זה?"

"על כל... מה?" שאל הדיקן הייבוטום.

"כל העניינים האלה. כל העניינים השונים שקורים במשחקי הרעב." לאקי נופף בידו באוויר. "הכול!"

"ובכן, הדבר העיקרי שאני מבחין בו הוא האינטראקטיביות החדשה במשחקים," אמר הדיקן הייבוטום.

לאקי הינהן. "אינטראקטיביות. כן."

"ממש מההתחלה. עוד לפני כן, למעשה. כשהפצצות התפוצצו בזירה, הן לא רק פגעו במשתתפים, הן גם שינו את הנוף," המשיך הדיקן בדבריו.

"שינו את הנוף," חזר אחריו לאקי.

"כן. עכשיו יש לנו בריקדה. קורה. גישה למנהרות. זאת זירה חדשה לחלוטין, והיא גרמה למיועדים להתנהג בצורות חדשות לחלוטין," הסביר הדיקן.

"ויש לנו רחפנים!" אמר לאקי.

"נכון מאוד. עכשיו הקהל הוא שחקן פעיל במשחקים." הדיקן הייבוטום הטה את ראשו לעבר לאקי. "ואתה יודע מה זה אומר."

"מה?" שאל לאקי.

הדיקן אמר את המילים הבאות לאט, כאילו מדבר אל ילד קטן. "זה אומר שכולנו בזירה יחד, לאקי."

המצח של לאקי התקמט. "הא. אני לא לגמרי מבין."

הדיקן הייבוטום טפח על הרקה שלו באצבע. "תחשוב על זה."

"היי, חתיך," קירקר ג'ובילי בעגמומיות.

"או, בבקשה! אמרתי לך, נכון?" קרא לאקי.

"נכון," הודה הדיקן. "ועדיין, זה היה לא צפוי."

עד ארוחת הצהריים לא קרה כמעט דבר נוסף. לאקי עבר על תחזית מזג האוויר מחוז אחר מחוז כשהוא מחוזק בג'ובילי, אבל התוכי סירב לדבר שוב, ולכן לאקי התחיל לדבר במקומו בקול גבוה. "מה מצב מזג האוויר במחוז שתים־עשרה, ג'ובילי?" "יש להם שלג, לאקי." "שלג ביולי, ג'ובילי?" "השלג הוא סנואו, קוריאולנוס סנואו!"

קוריאולנוס סימן למצלמה בשני אגודלים זקורים כשעברו לצלם את התגובה שלו. הוא לא האמין שככה נראים החיים שלו עכשיו.

ארוחת הצהריים היתה מאכזבת מכיוון שכללה כריכי חמאת אגוזים, והוא כבר אכל חמאת אגוזים לארוחת הבוקר. אבל הוא אכל כי הוא אכל כל דבר שניתן חינם, והיה חשוב לו לשמר כוחות. אדווה עברה באולם להעיד שמשהו מתרחש על המסך, והוא מיהר לחזור אל המקום שלו. אולי לוסי גריי יצאה החוצה?

לא, אבל עצלות הבוקר של הלהקה הוחלפה בכוונות. השלושה חצו את הזירה ונעמדו היישר מתחת לקורה של למינה. תחילה היא לא הבחינה, אבל כל תשומת ליבה התמקדה כשטאנר חבט בלהב חרב כנגד אחד העמודים. למינה התיישבה זקופה ובחנה את הלהקה, וכנראה הרגישה בשינוי באוויר מכיוון שהיא שלפה את הגרזן והסכין שלה ומירקה אותם בדגל.

לאחר התייעצות קצרה, שבמהלכה מסרו המיועדים ממחוז 4 את הקלשונים שלהם לטאנר, הלהקה התפצלה. קורל ומיזן ניגשו לעמודי המתכת שתמכו בקורה, וטאנר נעמד היישר מתחת ללמינה, מחזיק בשני הקלשונים. עם סכין בין השיניים קורל ומיזן החליפו הנהון והתחילו לטפס על העמודים.

פסטוס זע במקומו. "או, התחלנו."

"אין מצב שהם יגיעו למעלה," אמר פאפ במתח.

"הם עוברים אימונים לעבודה בספינות. כחלק מזה הם מטפסים על חבלים," ציינה פרספוני.

"על החיבֵּל בספינה," אמר פסטוס.

"כן, הבנתי. אל תשכחו שאבא שלי מפקד בצי," אמר פאפ. "טיפוס על חבל זה משהו אחר. העמודים דומים יותר לעצים."

אבל פאפ עלה על העצבים של כולם, ואפילו המדריכים שלא היו להם מיועדים בעימות נראו להוטים להגיב.

"מה לגבי תרנים?" שאלה ויפסניה.

"או מוטות ארוכים?" הצטרף אורבן.

"הם לא יגיעו למעלה," אמר פאפ.

הצמד ממחוז 4 לא הצטיין בסגנון הטיפוס החלק של למינה, אבל הם הלכו וצברו גובה. טאנר כיוון אותם, קרא לקורל לחכות רגע כשמיזן פיגר מאחור.

"תראו, הם מתזמנים את זה ככה שיגיעו למעלה יחד," אמרה איו. "הם יכריחו אותה לבחור במי להילחם, ואז האחר יעלה על הקורה."

"אז היא תהרוג אחד מהם ותרד למטה," אמר פאפ.

"טאנר מחכה," הזכיר לו קוריאולנוס.

"כן, אני יודע!" אמר פאפ. "מה אתם מצפים ממני לעשות? זה לא שיש להם כלבת ויש פתרון פשוט כמו לשלוח לשם מים!"

"אתה בחיים לא היית חושב על זה," אמר פסטוס.

"ברור שכן," אמר פאפ ברוגז. "תסתמו! כולכם!"

דממה השתררה, אבל בעיקר מכיוון שקורל ומיזן התקרבו לראש העמודים. ראשה של למינה פנה הלוך ושוב בעודה מנסה להחליט מול מי להתעמת. היא בחרה בקורל.

"לא, לא הבת, הבן!" קרא פאפ וזינק על רגליו. "עכשיו היא תצטרך להילחם בבן על הקורה."

"אני הייתי עושה את אותו הדבר. לא הייתי רוצה להילחם בבת הזאת שם למעלה," אמרה דומישה, ומלמולי הסכמה נשמעו מכמה מהמדריכים.

"לא?" פאפ הירהר במצב שוב. "אולי אתם צודקים."

למינה הגיעה לקצה הקורה והניפה את הגרזן שלה על קורל ללא היסוס. היא החמיצה את הקרקפת שלה, אבל גילחה קווצת שיער. קורל נסוגה, יורדת כמטר, אבל למינה הכתה בכיוונה כמה פעמים נוספות, כאילו על מנת להבהיר את הנקודה. כצפוי, זה איפשר למיזן לטפס אל הקורה, אבל כשטאנר זרק אליו את הקלשון הוא הגיע לגובה שני שלישים מהדרך בלבד ונפל בחזרה לקרקע. למינה הצליפה פעם אחת אחרונה בכיוון קורל, ואז התקדמה במהירות לעבר מיזן. הוא לא השתווה לה מבחינת יציבותה על הקורה והצליח להתקדם רק כמה צעדים מהוססים לפני שהיא הסתערה עליו. טאנר השתפר בזריקה השנייה, אבל הקלשון ניתז מתחתית הקורה ונחת על הקרקע. מיזן, שהיה עסוק בהשתופפות כדי לנסות לתפוס אותו, הזדקף בדיוק כשלמינה הגיעה אליו וחבטה בצד השטוח של הגרזן כנגד הצד החיצוני של הברך שלו. מעוצמת המכה שניהם איבדו שיווי משקל. אבל בזמן שהיא התאוששה והתיישבה ביציבות על הקורה, מיזן נפל, איבד את הסכין שלו ורק בקושי הספיק להיאחז בקורה ביד אחת.

אפילו מערכת הקול בזירה קלטה את קריאת הקרב של קורל כשהגיעה למעלה. טאנר רץ בכיוונה והצליח להשליך את הקלשון לטווח התפיסה שלה. הקלילות שבה תפסה קורל את הנשק מהאוויר העלתה כמה קריאות התפעלות מהקהל בקפיטול. למינה העיפה מבט במיזן, אבל במצבו חסר האונים הוא לא היווה איום מיידי, ולכן היא הסתובבה והתכוננה להתקפה של קורל. למינה היתה יציבה יותר, אבל לכלי הנשק של קורל היה טווח גדול יותר. לאחר שלמינה הצליחה לחסום את הדקירות הראשונות באמצעות הגרזן שלה, קורל דקרה בקלשון בתנועה מתפתלת שמשכה את העין, לפני שהוא ננעץ בבטן של יריבתה. קורל הרפתה מכלי הנשק ונסוגה צעד לאחור, משתמשת בסכין שלה כגיבוי, אבל לא היה בזה צורך. למינה נפלה מהקורה ונהרגה ברגע שפגעה בקרקע.

"לא!" הצטעק פאפ, והמילה הידהדה סביב אולם הוונזבי. הוא עמד דומם רגע ממושך, ואז הרים את הכיסא שלו ועזב את אזור המדריכים, מתעלם מהמיקרופון המושט של לפידוס. הוא העמיד את הכיסא שלו בחבטה לצד זה של ליוויה ויצא בכעס מהאולם. לקוריאולנוס נראה שהוא מתאמץ לא לבכות.

קורל ניגשה אל מיזן ועמדה מעליו רגע מטריד אחד, שבמהלכו תהה קוריאולנוס אם היא מתכוונת לשחרר את היד שלו בבעיטה ולשלוח אותו למטה בעקבות למינה. במקום זה היא התיישבה על הקורה, נאחזה בה באמצעות הרגליים לשם התמיכה ועזרה לו לטפס למקום מבטחים. הגרזן גרם נזק לברך שלו, אף שהיה קשה להעריך באיזו מידה. הוא ספק גלש ספק ירד בעמוד, וקורל מייד בעקבותיו. היא הרימה את הקלשון הפנוי מהקרקע, היכן שטאנר נטש אותו. מיזן נשען לאחור על העמוד ובדק את מצב הברך שלו.

לאחר שביצע ריקוד כלשהו מעל גופתה של למינה, טאנר מיהר אליהם. מיזן חייך חיוך רחב והרים ידיים להחלפת כיף ניצחון. בדיוק כשטאנר נענה, קורל נעצה את הקלשון השני בגבו. הוא צנח קדימה על מיזן, אשר נדחק כנגד העמוד ודחף אותו מעליו. טאנר הסתובב במעגל, יד אחת חובטת לשווא לאחור כאילו כדי לשלוף את הקלשון, אבל השיניים המשוננות היו נעוצות עמוק. הוא צנח על ברכיו בהבעה נעלבת יותר מאשר המומה, וקרס בפניו מטה על העפר. מיזן חיסל אותו עם סכין בצוואר. הוא חזר והתיישב כנגד העמוד בעוד קורל קורעת רצועת בד משמיכת הדגל של למינה ומתחילה לחבוש את הברך שלו.

באולפן, פניו של לאקי נמתחו להבעת הלם קומית. "אתם ראיתם את מה שאני ראיתי?"

דומישה אספה את חפציה בדממה, שפתיה קפוצות באכזבה. אבל כשלפידוס דחף את המיקרופון בפרצופה, היא דיברה בקול רגוע ומנותק. "זאת הפתעה. חשבתי שטאנר עשוי לנצח. וסביר להניח שזה היה קורה אם בעלי הברית שלו לא היו בוגדים בו. אני מניחה שזה הלקח. שימו לב במי אתם בוטחים."

"בתוך הזירה ומחוץ לה," אמר לפידוס והינהן בכובד ראש.

"בכל מקום," אישרה דומישה. "אתה יודע, טאנר היה בן אדם ממש נחמד. ומחוז ארבע ניצל את זה." היא הסתכלה בעצב אל פסטוס ופרספוני, מרמזת שהדבר מציג גם אותם באור שלילי, ולפידוס ציקצק בלשונו במורת רוח. "זה אחד מבין דברים רבים שלמדתי מהחוויה שלי כמדריכה במשחקי הרעב. אני תמיד אנצור את מה שעברתי כאן, ואני מאחלת הצלחה לכל המדריכים שנותרו."

"יפה אמרת, דומישה. אני חושב שהראית לחברייך המדריכים איך מפסידים בכבוד," אמר לפידוס. "לאקי?"

התמונה עברה אל לאקי, שנראה מנסה לשכנע את ג'ובילי לרדת מהנברשת באמצעות קרקר. "מה? אתה לא מתכוון לדבר עם השני? מה שמו? הבן של מפקד הצי?"

"הוא לא היה מעוניין להגיב," אמר לפידוס.

"טוב, אז בואו נחזור להצגה!" קרא לאקי.

אבל ההצגה נגמרה לעת עתה. קורל גמרה לחבוש את הברך של מיזן ואספה את הקלשונים שלהם, תולשת אותם מגופות קורבנותיה. מיזן צלע בזמן שהשניים חצו בעצלתיים את הזירה אל המנהרה המועדפת עליהם.

סאטיריה הגיעה והורתה למדריכים לארגן מחדש את הכיסאות שלהם בשתי שורות סדורות של ארבעה. איו, אורבן, קלמנסיה וּויפסניה מלפנים. קוריאולנוס, פסטוס, פרספוני והילריוס מאחור. משחק הכיסאות המוזיקליים נמשך.

ייתכן שההשפלות שספג מצד לאקי עברו את הסף, מכיוון שג'ובילי סירב לרדת מהנברשת. לאקי הסתמך במידה רבה על הכתבים שלו באולם הוונזבי ומול הזירה, ששם הקים הקהל אזורי עידוד למיועדים השונים. בקבוצת לוסי גריי היה ייצוג יפה של צעירים ומבוגרים, גברים ונשים, ואפילו כמה אווקסים — אבל הם לא ממש נחשבו, מכיוון שהובאו רק כדי לשאת שלטים.

קוריאולנוס הצטער שלוסי גריי לא יכולה לראות כמה רבים האנשים שאוהבים אותה. הוא היה רוצה שהיא תדע איך הוא פועל למענה. הוא נעשה פעיל יותר, לקח את לפידוס הצידה ברגעי ההפוגה והילל את לוסי גריי עד השמיים. עקב כך המתנות שקיבלה מנותני חסות הגיעו לשיא חדש, והוא היה משוכנע שיוכל להאכיל אותה במשך שבוע. באמת שלא נותר דבר לעשות מלבד לצְפות ולחכות.

טריץ' יצא החוצה לדי זמן כדי לחטוף את הגרזן של למינה ולקבל אוכל מוויפסניה. טסלי אספה עוד רחפן שנפל וקיבלה קצת אוכל מאורבן. חוץ מזה מעט מאוד אירע עד שעת אחר צהריים מאוחרת, כשריפר שוטט אל מחוץ לבריקדה כשהוא משפשף את עיניו הישנוניות. נראה שהוא אינו מצליח להבין את המחזה שנגלה מולו, גופותיהם הדקורות של טאנר ובעיקר של למינה. לאחר שהתהלך סביבם פרק זמן מסוים, הוא הרים את למינה, נשא אותה אל המקום שבו שכבו בובין ומרקוס, וסידר אותם בשורה על הקרקע. למשך זמן־מה הוא התהלך סביב הקורה, ואז גרר את טאנר לצד למינה. במהלך השעה הבאה הוא אסף תחילה את דיל ואז את סול, והוסיף אותן לחדר המתים המאולתר.

ג'סאפ נשאר החריג היחיד. ריפר חשש כנראה להידבק בכלבת. מרגע שאירגן במסודר את האחרים, הוא הרחיק את הזבובים שנאספו. לאחר שעצר רגע, שקוע במחשבות, הוא חזר וחתך חתיכה נוספת מהדגל ועטף את גופותיהם, דבר שעורר גל נוסף של זעם באולם. ריפר ניער את חתיכת הדגל של למינה וקשר אותה כמו גלימה סביב כתפיו. נראה שהגלימה מחדירה בו השראה, כי הוא התחיל להסתובב באיטיות והסתכל מעבר לכתפו לצפות בה מתבדרת מאחוריו. הוא פתח בריצה, פורש זרועות לצדדים בעוד הדגל מתנחשל בשמש. לאחר שהותש מהפעילות, הוא טיפס לבסוף אל היציעים וחיכה.

"נו באמת, קלמי, תאכילי אותו כבר!" אמר פסטוס.

"אל תתערב," אמרה קלמנסיה.

"אין לך לב," אמר פסטוס.

"אני מנהלת טובה. המשחקים האלה עשויים להימשך הרבה זמן." היא העיפה בקוריאולנוס חיוך לא נעים. "וזה לא שנטשתי אותו."

קוריאולנוס חשב להזמין אותה למצודה לבדיקת המעקב שלו. הוא ייהנה מהחברה, והיא תוכל לבקר את הנחשים שלה.

בשעה חמש שוחררו שאר התלמידים, ושמונת המדריכים שנותרו נאספו לאכול נזיד בקר ועוגה. היה קשה לומר שדומישה חסרה לו, ובטח לא פאפ, אבל כן חסרה לו החציצה שהם סיפקו בינו לאנשים כגון קלמנסיה, ויפסניה ואורבן. אפילו הילריוס, עם הסיפורים על הקושי שבלהיות בן הוונזבי, העיק עליו. כשסאטיריה שיחררה אותם בסביבות השעה שמונה, הוא הלך ישירות לדלת מתוך תקווה שלא מאוחר מדי להתייצב לבדיקה של הזרוע שלו.

השומרים במצודה זיהו אותו, ולאחר שערכו חיפוש בילקוט שלו הם הרשו לו לקחת אותו ולרדת למעבדה ללא ליווי. הוא תעה מעט לפני שמצא את יעדו, ואז ישב במרפאה חצי שעה לפני שרופאה הגיעה. היא בדקה לו מדדים חיוניים, בחנה את התפרים שנראה שעושים את עבודתם, ואמרה לו שיחכה.

אנרגיה לא שגרתית מילאה את המעבדה. צעדים מהירים, קולות רמים, פקודות קצרות רוח. קוריאולנוס התאמץ להקשיב אבל לא הצליח לזהות את הסיבה לכל הפעילות הזאת. הוא כן שמע את המילים "זירה" ו"המשחקים" יותר מפעם אחת, ותהה לגבי ההקשר. כשד"ר גול הגיעה לבסוף, היא בדקה את התפרים שלו בדיקה שטחית בלבד.

"עוד כמה ימים," אישרה. "אמור לי, מר סנואו, הכרת את גאיוס ברין?"

"אם הכרתי?" שאל קוריאולנוס, שהבחין מייד שהיא דיברה בזמן עבר. "אני מכיר אותו. זאת אומרת, אנחנו מאותו מחזור. אני יודע שהוא איבד את הרגליים שלו בזירה. הוא — "

"הוא מת. סיבוכים לאחר הפצצות," אמרה ד"ר גול.

"אוי לא." קוריאולנוס התקשה לעכל את החדשות. גאיוס מת? גאיוס ברין? הוא זכר בדיחה שגאיוס סיפר לו לא מזמן, כמה מורדים צריך כדי לקשור נעל. "אפילו לא ביקרתי אותו בבית החולים. מתי ההלוויה?"

"זה עדיין בתכנון. אתה חייב לשמור את המידע הזה לעצמך עד שנכריז רשמית," היא הזהירה אותו. "אני מספרת לך עכשיו רק כדי שלפחות לאחד מכם יהיה משהו אינטליגנטי לומר ללפידוס. אני מקווה שתצליח."

"כן, כמובן. יהיה מוזר להכריז על זה בזמן המשחקים. כמו על ניצחון למורדים," אמר קוריאולנוס.

"בדיוק. אבל אל דאגה, זה לא יעבור ללא השלכות. למעשה, הנערה שלך היא זאת שהעלתה בי את הרעיון. אם היא תנצח, אנחנו צריכות להשוות רשמים. ולא שכחתי שאתה חייב לי חיבור." היא יצאה, סוגרת את הווילון מאחוריה.

קוריאולנוס שהיה חופשי ללכת, כיפתר את החולצה שלו ולקח את הילקוט. על מה הוא היה אמור לכתוב, בעצם? משהו על כאוס? שליטה? אֲמָנוֹת? הוא היה משוכנע למדי שלפחות על אחד מאלה. כשהתקרב למעלית, הוא מצא צמד עוזרי מעבדה לפניו, מנסים להכניס פנימה עגלה ועליה המכל הגדול עם הנחשים שתקפו את קלמנסיה.

"היא אמרה להביא את הצידנית?" שאל אחד העוזרים.

"לא שאני זוכרת," אמרה האחרת. "חשבתי שכבר האכילו אותם. כדאי שנבדוק. אם נטעה היא תצא מדעתה." היא הבחינה בקוריאולנוס. "מצטערת, אנחנו צריכים לצאת."

"אין בעיה," הוא אמר ופינה מקום כדי שיוכלו לגלגל את המכל החוצה. דלתות המעלית נסגרו, והוא שמע את הזמזום כשהתחילה לעלות.

"אוי, סליחה, היא תחזור בעוד דקה," אמר העוזר האחר.

"אין בעיה," אמר קוריאולנוס שוב. אבל הוא התחיל לחשוד שיש בעיה גדולה מאוד. הוא חשב על הפעילות המוגברת במעבדה, ועל כך שהזכירו את המשחקים, ועל ד"ר גול שהבטיחה שיהיו השלכות. "לאן אתם לוקחים את הנחשים?" הוא שאל בתמימות רבה ככל שהצליח.

"אה, סתם למעבדה אחרת," אמרה אחת העוזרים, אבל השניים החליפו מבט. "בוא, צריך שניים כדי להרים את הצידנית." הצמד נבלע במעמקי המעבדה וקוריאולנוס נשאר לבדו עם המכל. "למעשה, הנערה שלך היא שהעלתה בי את הרעיון." הנערה שלו. לוסי גריי. שהסיפור שלה במשחקי הרעב התחיל כששמטה נחש אל גב החולצה של הבת של ראש העיר. "אם היא תנצח, אנחנו צריכות להשוות רשמים." רשמים לגבי מה? איך להשתמש בנחשים ככלי נשק? הוא בהה בגופים המתפתלים של הזוחלים ודמיין אותם מתפזרים בזירה. מה הם יעשו? יסתתרו? יצודו? יתקפו? גם אילו היה יודע איך מתנהגים נחשים, והוא לא ידע, הוא התקשה להאמין שהנחשים האלה ידבקו ביצרים הבסיסיים שלהם, מכיוון שד"ר גול שינתה אותם גנטית.

בדקירת דאגה חדה קוריאולנוס ראה לעיני רוחו את לוסי גריי בפגישה האחרונה שלהם, אוחזת בידו בעודו מבטיח לה שהם יכולים לנצח. אבל הוא לא יוכל להגן עליה מהיצורים במכל הזה, ממש כפי שלא יוכל להגן עליה מקלשונים ומחרבות. לפחות מאלה היא תוכל להסתתר. הוא לא ידע בוודאות, אבל ניחש שהנחשים יפנו היישר אל המנהרות. החשכה לא תפגע בחוש הריח שלהם. הם לא יזהו את הריח של לוסי גריי, כפי שלא זיהו את הריח של קלמנסיה. לוסי גריי תצרח ותיפול על הקרקע, שפתיה יהפכו סגולות, ואז חיוורות, בעוד מוגלה בגוונים זוהרים של ורוד וכחול וצהוב תזלוג על שמלת הסלסולים — זהו זה! זה היה הדבר שהנחשים הזכירו לו בפעם הראשונה שראה אותם. הם תאמו את השמלה שלה. כאילו תמיד היו שלובים בגורלה...

קוריאולנוס לא ידע איך זה קרה בדיוק, אבל הוא מצא את הממחטה בידו מכודררת היטב כמו אביזר באחד מתעלולי הקסם של לאקי. הוא ניגש אל המכל של הנחשים בגבו אל מצלמת האבטחה, רכן מעליו והשעין את ידיו על המכסה כאילו הוא מרותק למראה הנחשים. מנקודת התצפית הזאת הוא הביט בממחטה צונחת מבעד לפתח במכסה ונעלמת מתחת לקשת של גופים.

19

מה הוא עשה? מה בשם שמיים הוא עשה? הדופק שלו דהר בעודו פונה לרחוב אחד ואז לאחר, מנסה למצוא היגיון במעשיו. הוא לא הצליח לחשוב בבהירות, אבל היתה לו תחושה נוראה שחצה גבול כלשהו שלא יוכל לחזור ממנו.

נדמה שהשדרה מלאה עיניים. רק הולכי רגל ונהגים מעטים נראו ברחוב, אבל אפילו מבטיהם נדמו חודרים. קוריאולנוס מיהר אל תוך פארק והסתתר בין הצללים, על ספסל מוקף שיחים. הוא הכריח את עצמו להרגיע את נשימתו, לספור ארבע שאיפות וארבע נשיפות עד שהדם הפסיק להלום באוזניו. ואז הוא ניסה לחשוב בהיגיון.

בסדר, אז הוא שמט ממחטה עם הריח של לוסי גריי — זאת מהכיס החיצוני בילקוט שלו — אל מכל הנחשים. הוא עשה את זה כדי שהם לא יכישו אותה כפי שהכישו את קלמנסיה. כדי שלא יהרגו אותה. כי היה אכפת לו ממנה. כי היה אכפת לו ממנה? או כי הוא רצה שהיא תנצח במשחקי הרעב כדי שהוא יזכה בפרס פלינת'? אם האפשרות השנייה היא הנכונה, נראה שהוא רימה כדי לנצח, ובזה ייגמר העניין.

רגע אחד. אתה לא ידעת אם הנחשים האלה יישלחו לזירה, הוא חשב לעצמו. למעשה, העוזרת אמרה לו שלא. זה משהו שמעולם לא קרה במשחקים. אולי זה סתם היה פרץ שיגעון רגעי. וגם אם הנחשים כן יגיעו לזירה, ייתכן שלוסי גריי לא תיתקל בהם כלל. זה היה מקום עצום בגודלו, ולא נראה לו שנחשים פשוט מסתובבים ותוקפים אנשים על ימין ועל שמאל. צריך לדרוך עליהם או משהו כזה. וגם אם היא כן תיתקל בנחש, והוא לא יכיש אותה, למה שמישהו יקשר את זה אליו? יידרשו לשם כך ידע וגישה מאובטחים ביותר שאיש לא יניח שיש לו. וממחטה עם הריח שלה. ולמה שיהיה לו דבר כזה? זה בסדר. הוא יהיה בסדר.

מלבד הגבול. בין שמישהו יבין מה עשה ובין שלא, הוא ידע שהוא חצה אותו. למעשה, הוא ידע שהוא מרקד עליו כבר זמן־מה. כמו כשלקח את האוכל של סג'אנוס מהקפיטריה להאכיל את לוסי גריי. זאת היתה הפרה קטנה, שנבעה מרצונו לשמור עליה בחיים ומהכעס שלו על ההזנחה של קברניטי המשחק. היה ניתן לטעון כאן להגינות בסיסית. אבל זאת לא היתה תקרית יחידה. הוא ראה את הכול עכשיו, המדרון החלקלק של השבועות האחרונים שהתחיל בשאריות של סג'אנוס והסתיים כשהוא כאן, רועד בחשכה על ספסל נטוש בפארק. מה מחכה לו בהמשך המדרון אם לא יצליח להפסיק את ההידרדרות? מה עוד יהיה מסוגל לעשות? טוב, אז זהו זה. כאן זה נגמר. ללא כבוד אין לו דבר. מספיק עם הרמאויות. מספיק עם האסטרטגיות המפוקפקות. מספיק עם הרציונליזציות. מהיום והלאה הוא יחיה ביושר, ואם יהפוך לקבצן, לפחות יהיה קבצן ישר.

רגליו נשאו אותו הרחק מהבית, אבל הוא קלט שהדירה של משפחת פלינת' נמצאת רק כמה דקות משם. למה לא לקפוץ לביקור?

אווקס בתלבושת משרתת פתחה את הדלת וסימנה לו בשאלה אם ירצה שתיקח ממנו את הילקוט. הוא סירב ושאל אם סג'אנוס פנוי. היא הובילה אותו אל חדר הסבה וסימנה לו לשבת. בעודו מחכה הוא בחן את הריהוט בעין מקצועית. רהיטים נאים, שטיחים עבים, שטיחי קיר רקומים, פסל ארד של מישהו. מבחוץ הדירה לא נראתה מרשימה, אבל הם לא חסכו בהוצאות על עיצוב הפנים. כל מה שהיה חסר למשפחת פלינת' הוא כתובת בקורסו והם יבססו את מעמדם סופית.

גברת פלינת' הגיעה נמרצת, מלאה התנצלויות וקמח. סג'אנוס, כך נראה, הלך לישון מוקדם, והוא תפס אותה במטבח. האם ירצה לרדת לרגע למטה ולשתות כוס תה? או שתגיש תה כאן, כפי שמשפחת סנואו עשתה. לא, לא, הוא הרגיע אותה, המטבח יהיה בסדר גמור. כאילו שמישהו יגיש תה לאורח במטבח מלבד במשפחת פלינת'. אבל הוא לא בא לכאן כדי לשפוט. הוא בא כדי לזכות בתודות, ואם זה יכלול מאפים, מה טוב.

"תרצה פאי? יש לי פטל. או אפרסק אם תוכל לחכות." היא החוותה בראשה אל שני מגשי פאי שזה עתה מולאו והמתינו על השיש להיכנס לתנור. "ואולי עוגה? הכנתי רפרפות אחר הצהריים. הן האהובות ביותר על האווקסים, כי, אתה יודע, קל לבלוע אותן. קפה או תה או חלב?" הקמטים בין גבותיה של מאמא העמיקו מחרדה, כאילו שום דבר שתוכל להציע לא יהיה טוב מספיק.

אף שקוריאולנוס אכל ארוחת ערב, האירועים במצודה וההליכה הותירו אותו מותש. "אה, חלב, בבקשה. ופאי פטל יהיה נפלא. איש לא עולה עלייך בבישול."

מאמא מילאה כוס גדולה עד השוליים. היא פרסה רבע מהפאי והעמיסה אותו על הצלחת. "אתה אוהב גלידה?" שאלה. כמה כדורי גלידה וניל נוספו לפאי. היא קירבה כיסא אל שולחן העץ הפשוט להפתיע. הוא ניצב מתחת למעשה־רקמה ממוסגר של נוף הרים ומעליו מילה יחידה: הבית. "אחותי שלחה לי את זה. היא היחידה שנשארתי איתה ממש בקשר. או שנשארה בקשר איתי, אני מניחה. זה לא באמת תואם את שאר הבית, אבל יש לי פינה משלי כאן. בבקשה, שב. תאכל."

בפינה שלה היו השולחן עם שלושה כיסאות לא תואמים, מעשה רקמה ומדף מלא בחפצים קטנים ומוזרים. מלחייה ופלפלייה בצורת תרנגולים, ביצת שיש ובובה רכה עם בגדי טלאים. כל הרכוש, שיער קוריאולנוס, שהביאה מהבית. המזבח שלה למחוז 2. זה היה מעורר רחמים, איך שנצמדה לאזור ההררי הנחשל ההוא. עקורה אומללה ללא סיכוי למצוא אי־פעם את מקומה, מעבירה את ימיה בהכנת רפרפות לאווקסים שלעולם לא יוכלו לטעום אותן, וכמהה אל העבר. הוא צפה בה מכניסה את עוגות הפאי לתנור ונגס בפרוסה שלו. בלוטות הטעם שלו עיקצצו מרוב תענוג.

"איך זה?" היא שאלה בדאגה.

"מעולה," הוא אמר. "כמו כל דבר שאת מכינה, גברת פלינת'." זאת לא היתה הגזמה. מאמא אולי היתה פתטית, אבל אומנית של ממש במטבח.

היא הרשתה לעצמה חיוך קטן והצטרפה אליו מול השולחן. "טוב, אם תרצה אי־פעם תוספת, דלתנו תמיד פתוחה. אני אפילו לא יודעת איך להתחיל להודות לך, קוריאולנוס, על מה שעשית עבורנו. סג'אנוס הוא החיים שלי. אני מצטערת שהוא לא יכול להיפגש איתך. הוא לקח הרבה מתרופות ההרגעה. אחרת הוא לא מצליח לישון. כל כך כועס, כל כך אבוד. טוב, אני לא צריכה לספר לך כמה הוא אומלל."

"הקפיטול לא בדיוק מתאים לו," אמר קוריאולנוס.

"לאף אחד מאיתנו בני פלינת', למען האמת. סטראבו אומר שגם אם קשה לנו עכשיו, לסג'אנוס ולילדים שלו יהיה טוב יותר, אבל אני לא יודעת." היא העיפה מבט במדף שלה. "משפחה וחברים, אלה החיים האמיתיים, קוריאולנוס, ואנחנו השארנו את שלנו בשתיים. אבל אתה כבר יודע את זה. אני יכולה לראות. אני שמחה שיש לך את סבתא שלך ובת הדודה המקסימה שלך."

קוריאולנוס גילה שהוא מנסה לעודד אותה, אומר שהמצב ישתפר ברגע שסג'אנוס יסיים את לימודיו באקדמיה. באוניברסיטה יש יותר אנשים, ויותר סוגים של אנשים מכל רחבי הקפיטול, ובטוח שהוא ימצא לו חברים חדשים.

גברת פלינת' הינהנה אבל לא נראה שהשתכנעה. המשרתת האווקס משכה את תשומת ליבה ותיקשרה איתה במעין שפת סימנים. "בסדר, הוא יעלה אחרי שיגמור את הפאי שלו," אמרה לה גברת פלינת'. "בעלי רוצה לדבר איתך, אם לא אכפת לך. אני חושבת שהוא רוצה להודות לך."

כשקוריאולנוס בלע את נגיסת הפאי האחרונה, הוא נפרד בלילה טוב ממאמא ועלה בעקבות המשרתת במדרגות לקומה הראשית. השטיחים העבים בלעו את קול צעדיהם כך שהם הגיעו אל דלת הספרייה הפתוחה ללא התראה מוקדמת, והוא הצליח לחטוף הצצה בסטראבו פלינת' ללא הגנותיו הרגילות. האיש עמד מול אח אבן מפוארת, דמותו הגבוהה נשענה במרפק אחד על מדף האח, ומבטו בהה במקום שבו, בעונה אחרת, ירצדו להבות. עכשיו האח היתה קרה וריקה, וקוריאולנוס לא היה יכול שלא לתהות מה האיש רואה שמעלה הבעה עצובה כל כך על פניו. יד אחת אחזה בכוח בדש הקטיפה של הז'קט הביתי היקר שלו, שנראה שגוי לחלוטין כמו שמלת המעצבים של גברת פלינת' או החליפה של סג'אנוס. המלתחה של משפחת פלינת' רימזה תמיד שהם מתאמצים יותר מדי להיות חלק מהקפיטול. האיכות הברורה של הבגדים התנגשה עם פרסונת המחוזות שלהם במקום להסוות אותה, ממש כפי שגם אם סבתנו תלבש שמלת שק, היא עדיין תקרין קורסו במלוא העוצמה.

מר פלינת' הסתכל עליו, וקוריאולנוס הרגיש משהו שזכר מהמפגשים עם אבא שלו עצמו, תערובת של חרדה ומבוכה, כאילו בדיוק נתפס עושה משהו מטופש. אבל האיש הזה היה בן פלינת', לא סנואו.

קוריאולנוס שלף את החיוך החברתי הכי מוצלח שלו. "ערב טוב, מר פלינת'. אני מקווה שאני לא מפריע."

"כלל לא. בוא, היכנס. שב." מר פלינת' החווה בידו אל כיסאות העור שמול האח במקום אל אלה שמול שולחן העבודה המרשים שלו העשוי עץ אלון. אז זה עומד להיות משהו אישי, לא עסקי. "אכלת? כן, כמובן, לא היית יוצא מהמטבח לפני שאשתי פיטמה אותך כמו תרנגול הודו. תרצה לשתות משהו? ויסקי אולי?"

מבוגרים מעולם לא הציעו לו שום משקה חזק יותר מפוסקה, וגם זה עלה לו לראש במהירות. הוא לא היה יכול להסתכן בדבר כזה במפגש הנוכחי. "אני לא יודע לאן הייתי מכניס אותו," הוא אמר וצחק, וטפח על הבטן שלו בעודו מתיישב בכיסא. "אבל בבקשה, תשתה אתה."

"אה, אני לא שותה." מר פלינת' קיפל את גופו הארוך בכיסא שמול קוריאולנוס ובחן אותו. "אתה נראה כמו אבא שלך."

"אומרים לי את זה הרבה," אמר קוריאולנוס. "הכרת אותו?"

"העסקים שלנו חפפו לפעמים." הוא תופף באצבעותיו הארוכות על זרוע הכיסא. "הדמיון באמת מרשים. אבל אתה לא כמוהו בכלל, למען האמת."

לא, חשב קוריאולנוס. אני עני וחסר כוח. אם כי אולי ההבדל שעליו הוא מדבר דווקא יועיל למטרות הערב. אביו שונא־המחוזות היה נחרד מכך שמאפשרים לסטראבו פלינת' כניסה לקפיטול ומהפיכתו לאיל תעשיית התחמושת. לא על זה הוא מסר את חייו במלחמה.

"לא, כלל לא. אחרת לא היית נכנס לזירה בעקבות הבן שלי," המשיך מר פלינת' בדבריו. "אי אפשר לדמיין את קרסוס סנואו מסכן את חייו למעני. אני שוב ושוב שואל את עצמי למה עשית את זה."

לא היו לי הרבה ברירות, למען האמת, חשב קוריאולנוס לעצמו. "הוא חבר שלי," אמר.

"לא חשוב כמה פעמים אני שומע את זה, קשה לי להאמין. אבל ממש מהתחלה סג'אנוס התמקד בך. אולי אתה דומה לאמא שלך? היא תמיד היתה אדיבה כלפי כשבאתי לכאן בענייני עסקים לפני המלחמה. למרות הרקע שלי. דוגמה מושלמת של ליידי. מעולם לא שכחתי את זה." הוא נעץ בקוריאולנוס מבט עז. "אתה דומה לאמא שלך?"

השיחה לא התנהלה כפי שקוריאולנוס ציפה. היכן הדיבורים על פרס כספי? הוא לא יוכל להשתכנע לקבל אותו אם הפרס לא יוצע לו מלכתחילה. "אני רוצה לחשוב שכן, מבחינות רבות."

"אילו בחינות?" שאל מר פלינת'.

השאלות האלה היו מוזרות. מאילו בחינות הוא דומה ליצור האוהב והמעריץ ששר לו עד שנרדם בכל לילה? "ובכן, חלקנו אהבה למוזיקה." כן? היא אהבה מוזיקה והוא לא שנא אותה, אפשר להגיד.

"מוזיקה, מה?" אמר מר פלינת', כאילו קוריאולנוס אמר משהו חסר ממשות כמו ערפל.

"ואני חושב ששנינו האמנו שמזל טוב הוא... משהו שצריך לגמול עליו... על בסיס יומי. לא לקבל אותו כמובן מאליו," הוא הוסיף. לא היה לו מושג מה משמעות הדבר, אבל נראה שהוא מצא אוזן קשבת.

מר פלינת' הירהר במה שאמר. "אני נוטה להסכים."

"אה, יופי. כן, טוב, אז... סג'אנוס," הזכיר לו קוריאולנוס.

פניו של מר פלינת' הפכו עייפות. "סג'אנוס. תודה רבה, דרך אגב, שהצלת את חייו."

"אין צורך להודות לי. כמו שאמרתי, הוא חבר שלי." עכשיו הגיע הרגע. רגע הכסף, הסירוב, השכנוע, ההיעתרות.

"יפה. ובכן, אני מניח שאתה צריך לחזור הביתה. המיועדת שלך עדיין במשחקים, לא?" שאל מר פלינת'.

קוריאולנוס, שהופתע מכך שפוטרים אותו, קם מהכיסא. "אה. כן. אתה צודק. רק רציתי לבדוק מה שלום סג'אנוס. הוא יחזור לבית הספר בקרוב?"

"אין לדעת," אמר מר פלינת'. "אבל תודה שבאת לבקר."

"כמובן. תגיד לו שהוא יחסר לנו," אמר קוריאולנוס. "לילה טוב."

"לילה." הוא זכה בהנהון ממר פלינת'. לא בכסף. אפילו לא בלחיצת יד.

קוריאולנוס הרגיש מעורער ומאוכזב. השקית הכבדה מאוכל והנהג שלקח אותו הביתה היו פרס ניחומים סביר, אבל בסופו של דבר הביקור הזה היה בזבוז זמן, בעיקר מכיוון שהוא עדיין היה צריך לכתוב את החיבור עבור ד"ר גול. אותה "תוספת נאה לבקשת הפרס שלך". למה הוא צריך להילחם על כל דבר?

קוריאולנוס אמר לטיגריס שעבר לבדוק מה שלום סג'אנוס, והיא לחצה עליו שיספק הסבר נוסף לשעה המאוחרת. היא הכינה לו ספל מתה היסמין המיוחד — פינוק של ממש, כמו הבזבזנות שבשימוש באסימונים, אבל למי אכפת עכשיו? הוא התיישב לעבוד וכתב את שלוש המילים שעלו על דעתו על פיסת נייר. כאוס, שליטה... ומה היתה השלישית? אה, כן. אמנה. מה יקרה אם איש לא ישלוט באנושות? זה הנושא שהיה אמור להתייחס אליו. והוא אמר שישרור כאוס. וד"ר גול אמרה שיתחיל משם.

כאוס. אי־סדר ובלבול קיצוניים. "כמו להיות בזירה," אמרה ד"ר גול. "הזדמנות נפלאה," ככה היא קראה לזה. "חוויה של שינוי עמוק." קוריאולנוס חשב על ההרגשה בזירה, היכן שלא היו שום כללים, שום חוקים, שום השלכות למעשיך. מחט המצפן המוסרי שלו הסתחררה ללא כיוון. מתוך האימה של היותו טרף, באיזו מהירות הפך הוא עצמו לטורף, שחבט בבובין למוות ללא כל עכבות. בהחלט חל בו שינוי עמוק, אבל הוא לא הפך למשהו שהיה גאה בו — ובהיותו בן סנואו, מלכתחילה היתה לו יותר שליטה עצמית מלרוב האנשים. הוא ניסה לדמיין מה היה מרגיש אילו העולם כולו היה מתנהל במצב הזה של היעדר כללים. ללא השלכות. אנשים לוקחים מה שהם רוצים, מתי שהם רוצים, ובמידת הצורך גם הורגים לשם כך. הישרדות כמניע לכול. במהלך המלחמה היו ימים שהם פחדו מדי לצאת מהדירה. ימים כשהיעדר החוק הפך אפילו את הקפיטול לזירה.

כן, היעדר חוק, זה מה שעומד בלב העניין. אז אנשים צריכים להסכים על חוקים שיצייתו להם. האם לזה התכוונה ד"ר גול כשדיברה על "אמנה חברתית"? הסכמה שלא לשדוד, לפגוע או להרוג אדם אחר? זה חייב להיות זה. וחוק מחייב אכיפה, וכאן נכנס עניין השליטה. ללא שליטה שתאפשר לאכוף את האמנה ישרור כאוס. הכוח השולט צריך להיות חזק יותר מהאנשים — אחרת הם יקראו עליו תיגר. הישות היחידה שהיתה מסוגלת לזה היא הקפיטול.

נדרש לו כמעט עד שתיים בלילה כדי לעשות בכל זה סדר, וגם אז התוצאה בקושי מילאה עמוד. ד"ר גול תרצה יותר מזה, אבל זה כל מה שהצליח לעשות הלילה. הוא זחל למיטה וחלם על הנחשים הססגוניים צדים את לוסי גריי. הוא התעורר בבת אחת, רועד, לקול צלילי ההמנון. אסור לך להתפרק, הוא אמר לעצמו. המשחקים לא יימשכו עוד הרבה זמן.

מטעמי ארוחת הבוקר באדיבות גברת פלינת' אוששו אותו לקראת היום הרביעי של משחקי הרעב. בחשמלית הוא זלל פרוסה של פאי פטל, מאפה עם נקניקיות ועוגת גבינה. בעקבות המשחקים והקשר עם הפלינת'ים חגורת המכנסיים שלו התחילה ללחוץ. הוא יעשה מאמץ לחזור הביתה ברגל.

חבלי קטיפה תחמו את אזור הבימה שבו ישבו שמונת המדריכים הנותרים, ושלט עם שם נתלה עכשיו על גב כל כיסא. הקצאת מושבים — זה היה חדש, כנראה ניסיון לרכך את חילופי הדברים העוקצניים שצצו בימים האחרונים. קוריאולנוס נשאר בשורה האחרונה, בין איו לאורבן. פסטוס המסכן היה דחוק בין ויפסניה לקלמנסיה.

לאקי קידם בברכה את הקהל עם ג'ובילי האומלל, שנכלא בכלוב שהתאים לארנב יותר מאשר לציפור. בזירה לא נראתה כל תנועה, ונראה שהמיועדים ישנים עד שעה מאוחרת. ההתפתחות החדשה היחידה היתה שמישהו, ככל הנראה ריפר, גרר גם את גופתו של ג'סאפ אל שורת המתים שליד הבריקדה.

קוריאולנוס חיכה במתח להכרזה על מותו של גאיוס ברין, אבל איש לא אמר מילה. קברניטי המשחק הקדישו זמן לקהל שבחזית הזירה, שמספרו הלך וגדל. למועדוני המעריצים השונים היו עכשיו חולצות ועליהן פרצופי המיועדים והמדריכים, וקוריאולנוס חש תערובת של שביעות רצון ומבוכה כשראה את פניו מסתכלות עליו מהמסך הענקי.

רק באמצע הבוקר הופיעה מיועדת ראשונה, ונדרש לקהל רגע לזהות אותה.

"זאת וובי!" צעק הילריוס בהקלה. "היא בחיים!"

קוריאולנוס זכר ילדה כחושה, אבל עכשיו היא נראתה ממש כמו שלד, עם ידיים ורגליים דמויות מקלות ולחיים שקועות. היא השתופפה בפי המנהרה בשמלת הפסים המטונפת שלה ועיניה מצומצמות באור השמש, אוחזת בקבוק מים ריק.

"תחזיקי מעמד, וובי! האוכל בדרך!" אמר הילריוס והקליד בחיפזון על החפת שלו. לא סביר שהיו לה נותני חסות רבים, אבל תמיד היה מישהו שמוכן להמר על מועמד מאוד לא סביר לניצחון.

לפידוס הסתער על הילריוס, שדיבר באריכות על מעלותיה של וובי. הוא הציג את ההיעדרות שלה כיכולת התגנבות, טען שמהרגע הראשון האסטרטגיה שלהם היתה שהיא תסתתר ותיתן לאחרים להרוג זה את זה. "ותראה אותה! היא בשמינייה האחרונה!" בעוד חצי תריסר רחפנים ממהרים לחצות את הזירה לעברה, ההתלהבות של הילריוס גברה. "הנה האוכל והמים שלה! כל מה שהיא צריכה לעשות זה לחטוף אותם ולחזור להסתתר!"

בעוד פריטי האספקה מומטרים סביבה, וובי הרימה את ידיה אבל נראתה מטושטשת. היא שרטה בקרקע חלושות, איתרה בקבוק מים ונאבקה לפתוח את הפקק. לאחר כמה לגימות היא שקעה שוב כנגד הקיר ופלטה גיהוק קטן. זרם דק של נוזל כסוף נטף מצד פיה והיא דממה.

הקהל צפה לרגע בלי להבין.

"היא מתה," הכריז אורבן.

"לא! לא, היא לא מתה. היא בסך הכול נחה!" אמר הילריוס.

אבל ככל שוובי המשיכה לבהות בלי למצמץ באור השמש העז, כך היה קשה יותר להאמין בזה. קוריאולנוס בחן את הרוק שלה — הוא לא היה צלול וגם לא מוכתם בדם, אבל היה בו משהו לא בסדר — ותהה אם לוסי גריי הצליחה סוף־סוף להשתמש ברעל העכברים. היה קל להרעיל את לגימת המים האחרונה בבקבוק ולזרוק אותו באחת המנהרות. וובי הנואשת לא היתה מהססת לרגע לפני שהיתה שותה את לגימת המים. אבל נראה שאיש מלבדו, אפילו לא הילריוס, מבחין שמשהו כאן לא כשורה.

"אני לא יודע," אמר לפידוס להילריוס. "אני חושב שיכול להיות שהידיד שלך צודק."

הם חיכו עשר דקות ארוכות נוספות ללא סימן חיים מוובי, לפני שהילריוס הרים ידיים ועזב את הכיסא שלו. לפידוס הרעיף עליו שבחים, והילריוס, אף שהיה מאוכזב, אמר שדברים היו יכולים להיות גרועים בהרבה. "היא הצליחה להחזיק מעמד הרבה זמן בהתחשב במצב שלה. הלוואי שהיא היתה יוצאת קודם והייתי יכול להאכיל אותה, אבל אני מרגיש שאין לי סיבה להתבייש. השמינייה האחרונה היא לא הישג זניח!"

קוריאולנוס עבר על הרשימה בראשו. שני המיועדים ממחוז 3, השניים מ־4, טריץ' וריפר. זה כל מה שעמד בין לוסי גריי לניצחון. שישה מיועדים והרבה מאוד מזל.

במשך כמה זמן איש בזירה לא הבחין במוות של וובי. שעת ארוחת הצהריים כמעט הגיעה כשריפר יצא מהבריקדה, עדיין בגלימת הדגל שלו. הוא התקרב אל וובי בזהירות, אבל היא לא היוותה שום איום בעודה בחיים ובהחלט לא במותה. ריפר השתופף לצידה ולקח תפוח, אבל המצח שלו התקמט כשבחן את פניה מקרוב יותר.

הוא יודע, חשב קוריאולנוס. או לפחות חושד שזה לא היה מוות טבעי.

ריפר שמט את התפוח, הניף את וובי בזרועותיו ופנה לעבר שורת המיועדים המתים. את המים והמזון הוא השאיר על הקרקע.

"אתם רואים?" שאלה קלמנסיה את חלל האוויר. "אתם רואים עם מה אני מתמודדת כאן? המיועד שלי מעורער נפשית."

"כנראה את צודקת," אמר פסטוס. "מצטער על קודם."

ובזה נגמר העניין. מותה של וובי לא עורר חשדות מחוץ לזירה, ובתוכה רק ריפר הטיל ספק בסיבת המוות. לוסי גריי לא היתה אדם רשלן. אולי היא אפילו בחרה את וובי החלושה כמטרה, מכיוון שמצבה של הילדה שכבר היה קשה ממילא יסתיר את ההרעלה. הוא נמלא תסכול מחוסר יכולתו לתקשר איתה ולעדכן יחד את האסטרטגיה שלהם. עכשיו, כשנשארו מיועדים מעטים כל כך, האם כדאי להמשיך להסתתר או שמוטב שהיא תפעל בצורה אגרסיבית יותר? כמובן, הוא לא ידע. ייתכן שהיא שותלת מזון ומים מורעלים ברגעים אלה ממש. במקרה כזה היא תצטרך עוד אספקה, דבר שלא יוכל לשלוח לה אם היא לא תצא. אף שהוא לא האמין בדברים כאלה, הוא ניסה לשדר לה טלפתית. תני לי לעזור, לוסי גריי. או לפחות תני לי לראות שאת בסדר, הוא חשב. ואז הוסיף, אני מתגעגע אלייך.

ריפר חזר למנהרות, והמיועדים ממחוז ארבע אספו את המזון של וובי. היעדר הדאגה המוחלט שלהם באשר למקורו אישר לקוריאולנוס שלא עלתה על דעתם כלל אפשרות ההרעלה. הם התיישבו ממש היכן שוובי מתה וזללו כל פירור, ואז צעדו בנחת בחזרה למנהרה שלהם. מיזן צלע, אבל עדיין היה גובר על רוב המיועדים שנותרו בעימות פיזי. קוריאולנוס תהה אם בסופו של דבר זה ייגמר בהכרעה בין קורל למיזן לגבי המיועד ממחוז 4 שינצח.

בכל שנותיו קוריאולנוס מעולם לא השאיר חלק מארוחת הצהריים שלו בבית הספר, אבל הבטן שלו התהפכה למראה קערות הקרטון המלאות שעועית לבנה על אטריות. הוא עדיין היה מלא מארוחת הבוקר שקיבל מגברת פלינת', ופשוט לא היה מסוגל לבלוע אפילו כף אחת. נדרשו חילופים מוצנעים בין הקערה המלאה שלו לריקה של פסטוס כדי להימנע מנזיפה. "הנה. לשעועית לבנה עדיין יש טעם של המלחמה בשבילי."

"אצלי זה שיבולת שועל. אני רק מריח אותה, ואני רוצה להסתתר בבונקר," אמר פסטוס, שחיסל את האוכל במהירות. "תודה. התעוררתי מאוחר ופיספסתי את ארוחת הבוקר."

קוריאולנוס קיווה שהשעועית אינה סימן מבשר רעות. ואז הוא נזף בעצמו. זה לא היה הזמן להתחיל להאמין באמונות תפלות. הוא חייב לשמור על מחשבה זריזה, להישאר ייצוגי מול המצלמות ולעבור את היום. בשלב הזה לוסי גריי בטח מתחילה להיות רעבה. הוא תיכנן את משלוח המזון הבא שלו בעודו לוגם מים.

עכשיו כשהילריוס עזב, שלושת הכיסאות הנותרים בשורה האחורית סודרו במרכז, וקוריאולנוס חזר למושב שלו באמצע. כפי שדומישה אמרה, זה הזכיר משחק כיסאות מוזיקליים, ואלה היו אותם אנשים ממש ששיחק איתם בילדותו. אם יהיו לו ילדים יום אחד, והוא קיווה שכן, האם הם עדיין ישתייכו לאליטה החברתית של הקפיטול? או שיודחו לחוגים פחותים יותר? רשת משפחתית רחבה יותר להסתמך עליה היתה מועילה, אבל הוא וטיגריס היו בני סנואו היחידים בדורם. בלעדיה, הוא היה צועד אל עתידו לבדו.

מעט מאוד אירע בזירה בשעות אחר הצהריים. קוריאולנוס חיכה ללוסי גריי, קיווה להזדמנות להאכיל אותה, אבל היא נשארה במסתור. הקהל מחוץ לזירה סיפק את מרב ההתרגשות כשאוהדי קורל התכתשו עם אוהדי טריץ' בשאלה מי ראוי יותר להיות מוכתר כמנצח. אנשים חטפו כמה אגרופים לפני שאוכפי השקט הפרידו בין הנצים ושלחו אותם לצדדים מנוגדים בקהל. קוריאולנוס שמח שלמעריצים שלו יש קצת יותר קלאסה.

בשעת אחר צהריים מאוחרת, כשלאקי חזר לשדר, ד"ר גול התיישבה מולו כשהיא מחזיקה את ג'ובילי בכלוב שלו. התוכי התנדנד קדימה ואחורה כמו ילד שמנסה להרגיע את עצמו. לאקי בחן את חיית המחמד שלו בדאגה, אולי מחשש שתישלח למעבדות. "יש לנו אורחת מיוחדת היום: קברניטת המשחק הראשית דוקטור גול, שהתיידדה עם ג'ובילי. שמעתי שיש לך חדשות עצובות עבורנו, דוקטור גול."

ד"ר גול הניחה את הכלוב של ג'ובילי על השולחן. "כן. בעקבות פציעות קשות שספג מהפצצות שהמורדים הטמינו בזירה, עוד אחד מתלמידי האקדמיה שלנו, גאיוס ברין, מת מפצעיו."

בעוד חבריו לספסל הלימודים מצטעקים, קוריאולנוס ניסה להתעשת. בכל רגע עלולים לקרוא לו להגיב על מותו של גאיוס, אבל לא זה היה מקור החרדה שלו. יהיה קל להספיד את גאיוס; לא היה לו אויב אחד בעולם.

"אני חושב שאני מדבר בשם כולם כשאני אומר שאנחנו מוסרים את תנחומינו למשפחה," אמר לאקי.

פניה של ד"ר גול התקשחו. "בהחלט. אבל פעולות מדברות בקול רם יותר ממילים, ונראה שאויבינו המורדים כבדי שמיעה. בתגובה תיכננו משהו מיוחד עבור הילדים שלהם בזירה."

"שנעבור לצפות?" אמר לאקי.

במרכז הזירה, טסלי וסירק השתופפו מעל ערימת שברי אבנים וחיטטו בחיפוש אחר משהו לא ברור. נראה שהם לא מעניינים את ריפר, שישב גבוה ביציעים, גבו נשען על חומת הזירה, עטוף בגלימה שלו. טריץ' פרץ פתאום מתוך אחת המנהרות והסתער בכיוון המיועדים ממחוז 3, אשר נמלטו לעבר הבריקדה.

מלמולים מבולבלים עלו מהקהל. היכן אותו "משהו מיוחד" שד"ר גול הבטיחה? בתשובה לתהייתם נראה רחפן גדול במיוחד שטס אל תוך הזירה כשהוא נושא את מכל הנחשים הססגוניים.

קוריאולנוס כמעט הצליח לשכנע את עצמו שרעיון הנחשים בזירה היה תוצר של דמיון נסער מדי, אבל מראה המכל שם לזה קץ. מתברר שהמוח שלו צירף את חלקי הפאזל בדיוק בסדר הנכון. מה שלא ידע היה כיצד יגיבו הנחשים עם שחרורם, אבל הוא ראה מה קורה במעבדה. ד"ר גול לא הרבתה כלבי מחמד; היא עיצבה כלי נשק.

החבילה הלא שגרתית לכדה את תשומת ליבו של טריץ'. אולי הוא חשב שנשלחה לו מתנה מיוחדת, מכיוון שהוא עצר כשהרחפן הגיע למרכז הזירה. טסלי וסירק עצרו גם הם, ואפילו ריפר קם להסתכל על המשלוח. הרחפן שמט את המכל נטול המכסה מגובה של כעשרה מטרים מעל הקרקע. במקום להתרסק הוא קיפץ עם הפגיעה. ואז, כמו עלי כותרת נפתחים של פרח, צידי המכל נפלו אל הקרקע.

נחשים זינקו לכל עבר, יוצרים דוגמת שמש ססגונית בעפר.

קלמנסיה, שישבה בשורה הראשונה, זינקה על רגליה ופלטה צרחה מקפיאת דם, שכמעט גרמה לפסטוס ליפול מהכיסא שלו. מכיוון שרוב האנשים רק עכשיו קלטו את ההתפתחות החדשה על המסך, התגובה שלה נראתה קיצונית. קוריאולנוס, שחשש שקלמנסיה תפלוט את כל הסיפור מרוב בהלה, זינק לכרוך זרועות סביבה מאחור, ולא ידע אם המחווה אמורה להיות מנחמת או מגבילה. גופה של קלמנסיה התקשח כולו, אבל היא שתקה.

"הם לא כאן. הם בזירה," אמר קוריאולנוס באוזנה. "את מוגנת." אבל הוא המשיך לאחוז בה עם התפתחות האירועים.

ייתכן שבעקבות הרקע של טריץ' במחוז תעשיית העצים, היתה לו היכרות כלשהי עם נחשים. בשנייה שהם פרצו מתוך המכל, הוא הסתובב לאחור ורץ בכיוון היציעים. הוא דילג במעלה גבעת הפסולת כמו עז והמשיך להתקדם, מזנק מעל מושבים בדרכו מעלה.

טסלי וסירק שילמו מחיר יקר על רגעי הבלבול הראשוניים שלהם. טסלי הצליחה להגיע אל אחד העמודים ולטפס כמה מטרים אל מקום מבטחים, אבל סירק מעד על חנית חלודה ישנה והנחשים השיגו אותו. תריסר זוגות שיני ארס פילחו את גופו, ורק אז, כאילו באו על סיפוקם, המשיכו הנחשים בדרכם. פסים ורודים, צהובים וכחולים התמשכו על גופו בעוד הפצעים זולגים מוגלה צבעונית. סירק היה קטן מקלמנסיה וספג כמות כפולה של ארס, והוא נאבק לנשום במשך כעשר שניות עד שמת.

טסלי בהתה בגופתו והתייפחה מאימה בעודה נצמדת לעמוד. מתחתיה הצטופפו הנחשים העדינים סביב בסיס העמוד, הזדקפו והתנודדו.

קולו של לאקי רעם על רקע התמונות. "מה קורה שם?"

"אלה טציות שפיתחנו במעבדה שלנו בקפיטול," הודיעה ד"ר גול לקהל. "הם נחשונים צעירים בלבד, אבל כבוגרים יוכלו להשיג אדם רץ, ולא יתקשו לטפס על עמוד כזה. הם עוצבו לצוד בני אדם ולהתרבות במהירות כדי להחליף את אלה מביניהם שימותו."

בשלב הזה טריץ' טיפס אל המדף הצר שמעל לוח התוצאות, וריפר מצא מחסה על גג תא העיתונאים. הנחשים המעטים שהצליחו לטפס על ערימת ההריסות ולהגיע ליציעים נאספו מתחתם.

המיקרופונים קלטו קולות מעומעמים של נערה צורחת.

הם תפסו את לוסי גריי, חשב קוריאולנוס בייאוש. הממחטה לא פעלה.

אבל בדיוק אז, מיזן פרץ מתוך המנהרה הקרובה ביותר לבריקדה, ואחריו קורל הצורחת. נחש יחיד השתלשל מזרועה. היא תלשה אותו ממנה, אבל עשרות נחשים אחרים הסתערו עליה ברגע שפגע בקרקע, מכוונים אל החלק התחתון של רגליה. מיזן השליך את הקלשון שלו וזינק באוויר בניסיון להגיע לעמוד שמול טסלי. למרות הברך הפצועה הוא הגיע למעלה במחצית הזמן מהפעם הקודמת. משם הוא היה עד לסופה של קורל, שהיה סוער אך, למזלה, קצר.

עכשיו כשכל המטרות על הקרקע חוסלו, רוב הנחשים התקבצו מתחת לטסלי. אחיזתה בעמוד התחילה להתערער והיא צעקה למיזן לעזרה, אבל הוא רק ניענע בראשו, מהלם יותר מאשר מנבזיות.

אנשים בקהל התחילו להשתיק זה את זה, אבל קוריאולנוס לא הבין מדוע. כשהאולם השתתק, הוא שמע את הדבר שאוזניים חדות משלו הבחינו בו. ממקום כלשהו בזירה הגיע קול שירה.

של הנערה שלו.

לוסי גריי הגיחה מתוך המנהרה, צועדת לאחור בתנועות איטיות. היא הרימה כל רגל בזהירות בעודה דורכת מאחוריה, והתנועעה מעדנות לקצב השירה שלה.

לה, לה, לה, לה,

לה, לה, לה, לה, לה, לה,

לה, לה, לה, לה, לה, לה...

בזה הסתכמו המילים כרגע, אבל בכל זאת היה בזה משהו מרתק. ובעקבותיה, כאילו מהופנטים מהמנגינה, יצאו חצי תריסר נחשים.

קוריאולנוס הרפה מקלמנסיה, שנרגעה בינתיים, ודחף אותה דחיפה עדינה בכיוון פסטוס. הוא צעד לעבר המסך בנשימה עצורה, בעוד לוסי גריי ממשיכה לסגת ואז עוקפת את המקום שבו נחה גופתו של ג'סאפ. קולה התחזק בעוד היא מתקרבת למיקרופון, בכוונה או במקרה. אולי לקראת שיר אחד אחרון, הופעה אחת אחרונה.

אבל לא נראה שהנחשים מתכוונים לתקוף אותה. למעשה, נראה שהיא מושכת אותם מרחבי הזירה כמו בחבלי קסם. הקבוצה שמתחת לעמוד של טסלי הידלדלה, כמה ירדו מהיציעים, ועשרות יצאו בזחילה מתוך המנהרות והצטרפו להגירה הגדולה אל לוסי גריי. הם הקיפו אותה, נוהרים אליה מכל עבר, עד שהיא לא יכלה להמשיך לסגת. הגופים הססגוניים התפתלו מעל רגליה היחפות ונכרכו סביב קרסוליה בעודה מתיישבת בזהירות על גוש שיש.

בקצות אצבעותיה היא פרשה את סלסולי החצאית בעפר כמו בהזמנה. הנחשים נהרו אליה והבד הדהוי נעלם, מוחלף בחצאית עזת־צבעים של זוחלים מתפתלים.

20

קוריאולנוס קפץ את ידיו לאגרופים. הוא לא ידע מה כוונת הנחשים. כשהנחשים במכל נחשפו לריח שהשאיר על ניירות העבודה, הם התעלמו ממנו לחלוטין. אבל נראה שהנחשים האלה נמשכים אל המיועדת שלו. האם הסביבה היא שגרמה להבדל? לאחר ששוחררו באלימות ממבטחי המכל החמים והסגור אל הזירה החשופה, רחבת הידיים, האם חיפשו אותה משום שהפיצה את הריח המוכר היחיד שהצליחו למצוא? האם נדדו לכיוונה כדי למצוא נמל מבטחים במחסה החצאית שלה?

לוסי גריי לא ידעה דבר מכל זה, מכיוון שביום ההוא בגן החיות כשהתכוון לספר לה על קלמנסיה והנחשים, הנסיבות שלה היו כל כך הרבה יותר גרועות משלו, שהוא העדיף לא להעלות את הנושא. גם אילו היה מספר לה, היא היתה נזקקת להבעת אמון רצינית ביכולותיו כדי לדמיין שהוא מצא דרך להשפיע על הנחשים במשחקים. מה היא חשבה שגורם להם לא לתקוף? בוודאי השירה שלה. האם היא שרה לנחשים בבית? "הנחש הזה היה חבר טוב שלי," היא אמרה לילדה בגן החיות. אולי יצא לה להתיידד עם כל מיני נחשים במחוז 12. אולי היא חשבה שאם תפסיק לשיר, הם אכן יהרגו אותה. אולי זאת היתה שירת הברבור שלה. היא לא היתה רוצה למות ללא קטע סיום. היא היתה רוצה למות כשהיא על הרגליים, באור הזרקורים הבוהק ביותר שתוכל למצוא.

כשלוסי גריי הוסיפה מילים של ממש לשיר, קולה היה שקט אך צלול כמו פעמון.

אתה עולה לשמיים,

לעולם שמעבר,

גם אני כבר בדרך, הנה.

אבל לפני שאזוז,

רק עוד סיבוב חפוז,

ממש כאן,

בעולם שלפני.

שיר ישן, חשב קוריאולנוס, הדיבורים על העולם שמעבר הזכירו לו את סג'אנוס ופירורי הלחם שלו, אבל גם השורה המוזרה על העולם שלפני. היא בוודאי התכוונה להווה. לכאן. לעכשיו. כשהיא עדיין בחיים.

אצטרף במהרה

רק עוד תו, עוד שורה,

רק שלום ללהקה,

רק אחתום את העסקה,

רק אפרע כל החובות,

אבריח צער מהלבבות,

ממש כאן

בעולם שלפני,

כששום דבר

כבר לא ישנה.

קברניטי המשחק עברו לזווית צילום רחוקה יותר, וקוריאולנוס רצה לצעוק במחאה עד שהבין מדוע עשו זאת. נראה שכל נחש בזירה נשבה בקסמי שירת הסירנה שלה וזחל לכיוונה. אפילו אלה שהיו בקן מתחת לטסלי, הטרף הזמין, נטשו את משמרתם ופנו בכיוונה של לוסי גריי. טסלי, שעדיין רעדה מהטראומה, גלשה מפוחדת לקרקע וצלעה אל גדר הרשת שבחלק אחד של הבריקדה. היא טיפסה לגובה בטוח בעוד השיר נמשך.

אני לא אתעכב

רק אשפוך את הלב,

רק אבזבז את החברים,

רק אשרוף את הגשרים,

רק אבכה על עתידים,

ואתגבר על הפחדים,

ממש כאן

בעולם שלפני,

כששום דבר

כבר לא ישנה.

המצלמה חזרה והתמקדה בלוסי גריי. היתה לקוריאולנוס הרגשה שבדרך כלל היא שרה לקהל שתוי היטב. בימים שלפני הריאיון שלה הוא הקשיב לשירים רבים שהעלו בו מחשבות על חבורה שיכורה מנופפת מצד לצד בכוסות פח מלאות ג'ין באיזה בר עלוב. אם כי נראה שהמשקה עצמו לא היה חיוני, מכיוון שכאשר העיף מבט חפוז מעבר לכתפו, הוא ראה כמה אנשים באולם הוונזבי מתנדנדים מצד לצד לפי הקצב. הקול שלה התעצם, מהדהד סביב הזירה...

אכבה את האור,

רק ארקוד עד שאנשור,

רק אשלים את הבחינה,

רק אסגור את הפינה,

רק אראה כל הנופים

ואגיש חשבון סופי,

ממש כאן

בעולם שלפני,

כששום דבר

כבר לא ישנה.

...ועכשיו היא הגיעה לקרשנדו עם הסיום הגדול.

רק אהפוך לאדם טוב,

רק אלמד לאהוב,

ממש כאן

בעולם שלפני,

כששום דבר

כבר לא ישנה.

התו האחרון נותר תלוי באוויר בעוד הקהל עוצר כאיש אחד את נשימתו. הנחשים חיכו שהוא יתפוגג, ואז — ואולי הוא רק דמיין זאת? — התחילו לנוע. לוסי גריי הגיבה בהמהום חרישי, כמו לתינוק חסר מנוח. הצופים נרגעו בדממה, בעוד הנחשים נרגעים סביבה.

לאקי נראה מכושף כמו הנחשים כשהמצלמות עברו אליו, עיניו מזוגגות מעט ופיו רפוי. הוא חזר לעצמו כשראה את דמותו על המסך הקטן, ותשומת ליבו התמקדה שוב בד"ר גול האדישה. "ובכן, קברניטת המשחק הראשית, את מוזמנת... להשתחוות!"

אולם הוונזבי פרץ בתשואות בעמידה, אבל קוריאולנוס לא הצליח לקרוע את מבטו מד"ר גול. מה מתרחש מאחורי ההבעה שאין לרדת לחקרה? האם ייחסה את התנהגות הנחשים לשירה של לוסי גריי, או שחשדה במשהו לא חוקי? גם אם ד"ר גול ידעה על הממחטה, אולי היא תסלח לו לאור התוצאה הדרמטית.

ד"ר גול איפשרה לעצמה הנהון קטן של אישור. "תודה רבה. אבל היום אנחנו צריכים להתמקד לא בי אלא בגאיוס ברין. אולי חבריו לספסל הלימודים ירצו לחלוק איתנו זיכרונות ממנו."

לפידוס זינק לפעולה באולם הוונזבי ואסף סיפורים מחבריו של גאיוס. טוב שקוריאולנוס זכה בהתראה מוקדמת, מכיוון שאף שלכולם היו בדיחה או סיפור מצחיק לחלוק, רק קוריאולנוס הצליח לקשור יחד את האובדן של חבר גיבור עם הנחשים והגמול שהיו עדים לו בזירה. "לעולם לא היינו יכולים להניח למוות של אחד מצעירי הקפיטול המצטיינים לעבור בשתיקה. כשפוגעים בנו אנחנו פוגעים כפליים, בדיוק כפי שדוקטור גול ציינה בעבר."

לפידוס ניסה להפנות את השיחה להופעה המרשימה של לוסי גריי עם הנחשים, אבל קוריאולנוס רק אמר, "היא יוצאת דופן. אבל דוקטור גול צודקת. הרגע הזה שייך לגאיוס. בואו נשמור את לוסי גריי למחר."

לאחר חצי שעה של העלאת זיכרונות, לפידוס נפרד לשלום מפסטוס ומאיו, מכיוון שקורל וסירק מתו מהארס. קוריאולנוס חיבק את פסטוס חיבוק חם. מראה חברו הנאמן יורד מהבימה עורר בו פרץ רגשות מפתיע. גם האובדן של איו ציער אותו, שכן היא נטתה יותר לקליני מאשר ללוחמני, דבר שהתקשה לומר על מישהו מהמדריכים שנשארו. מלבד אולי פרספוני, שאיתה החליט לחלוק את שעת ארוחת הערב. קניבלים עדיפים על תוקעי סכין בגב.

התלמידים האחרים הלכו הביתה, ורק קומץ המדריכים הפעילים נשאר לאכול סטייק. קוריאולנוס העיף מבט סביב במתחרים שלו. הוא היה אמור להיות מאושר מכך שהגיע לחמישייה הסופית. אבל אם אחד האחרים ינצח, הדיקן הייבוטום עשוי לתת לו פרס בסכום שלא יספיק לתשלום דמי הלימוד באוניברסיטה, ויתלה זאת, אולי, בנקודה השחורה שלו. רק פרס פלינת' יגן עליו באמת.

הוא התמקד במסך, בלוסי גריי שהמשיכה להמהם לחיות המחמד החדשות שלה, טסלי נעלמה מאחורי הבריקדה, ומיזן, טריץ' וריפר נותרו בעמדותיהם הגבוהות. עננים נראו באופק, מבשרים על סערה ויוצרים שקיעה מהממת. בשל מזג האוויר הלילה ירד מוקדם, והוא עדיין לא הספיק לסיים את הקינוח שלו כשלוסי גריי נעלמה מהעין וקול רעם עמוק טילטל את הזירה. הוא קיווה לברקים שיספקו קצת אור, אבל הגשם הכבד שהתחיל לרדת הפך את הלילה לאטום.

קוריאולנוס החליט לישון באולם הוונזבי, וכך גם ארבעת המדריכים הנותרים. איש מלבד ויפסניה לא חשב להביא שק שינה, כך שהאחרים התארגנו על הכיסאות המרופדים, הרימו רגליים והשתמשו בילקוטים ככריות מאולתרות. הלילה הגשום צינן את האולם וקוריאולנוס נימנם בכיסאו, שומר עין אחת חצי פקוחה למקרה שיתרחש משהו על המסך. הסערה הסתירה הכול, ובסופו של דבר הוא שקע בשינה. סמוך לשעת השחר הוא התעורר בבת אחת והסתכל סביב. ויפסניה, אורבן ופרספוני היו שקועים בשינה עמוקה. ממרחק כמה מטרים, עיניה הכהות הגדולות של קלמנסיה נצצו באור האפלולי.

הוא לא רצה להיות אויב שלה. אם מצודת סנואו עומדת ליפול, הוא יצטרך חברים. עד תקרית הנחשים הוא ראה בקלמנסיה את אחת מחברותיו הקרובות ביותר. והיא תמיד הסתדרה יפה גם עם טיגריס. אבל איך יוכל לפייס אותה?

יד אחת של קלמנסיה נחה מתחת לחולצה, מיששה את עצם הבריח שהיתה גלויה בבית החולים. זאת המכוסה קשקשים.

"עדיין יש לך אותם?" הוא לחש לה.

קלמנסיה נדרכה. "הם מתמעטים. סוף־סוף. אמרו לי שזה עלול לקחת אפילו שנה."

"זה כואב?" זאת היתה הפעם הראשונה שהרעיון עלה על דעתו.

"לא כואב. אבל יש בזה משהו מציק." היא שיפשפה את הקשקשים. "קשה להסביר."

קוריאולנוס התעודד מהשיתוף והחליט לקפוץ למים העמוקים. "אני מצטער, קלמי. באמת. על הכול."

"לא ידעת מה היא מתכננת," אמרה קלמנסיה.

"לא, אני לא ידעתי. אבל אחר כך, בבית החולים, הייתי צריך להיות שם בשבילך. הייתי צריך לשבור את הדלתות כדי לוודא שאת בסדר," הוא התעקש.

"כן!" היא אמרה בהדגשה, אבל אז נראה שהיא מתחרטת מעט. "אבל אני יודעת שגם אתה נפצעת. בזירה."

"לא, אל תמצאי עבורי תירוצים." הוא הרים ידיים. "אני חסר תועלת ושנינו יודעים את זה!"

שמץ של חיוך. "כמעט חסר תועלת. אני מניחה שאני צריכה להגיד לך תודה על זה שמנעת ממני לעשות לעצמי בושות היום."

"באמת?" הוא צימצם את עיניו כאילו מנסה להיזכר. "אני זוכר רק שנאחזתי בך. לא בהכרח הסתתרתי מאחורייך. אבל בהחלט היתה שם היאחזות."

היא צחקה מעט אבל אז הרצינה. "היה אסור לי להאשים אותך כל כך. אני מצטערת. הייתי מבועתת."

"ובצדק. הלוואי שלא היית צריכה לראות את זה היום," הוא אמר.

"אולי זה היה משחרר. אני מרגישה יותר טוב איכשהו," היא הודתה. "אני נוראה?"

"לא," הוא אמר. "הדבר היחיד שאת זה אמיצה."

וכך חודשה חברותם באופן מהוסס. הם הניחו לאחרים לישון וחלקו את עוגת הגבינה האחרונה של קוריאולנוס, דיברו על הא ועל דא, ואפילו העלו רעיון לנסות לגבש בזירה ברית בין לוסי גריי לריפר. אך מכיוון שנראה שזה מחוץ לשליטתם, הם זנחו את האפשרות. השניים יצטוותו או לא על פי בחירתם.

"לפחות אנחנו בעלי ברית שוב," הוא אמר.

"בכל אופן לא אויבים," הסכימה קלמנסיה. אבל כשהלכו לשטוף פנים ולהכין את עצמם לצילומים, היא השאילה לו סבון כדי שלא יצטרך להשתמש בסבון הצמיגי החריף בשירותים, ואיכשהו המחווה הקטנה אך האינטימית הזאת הבהירה שנסלח לו.

הם לא קיבלו ארוחת בוקר, אבל פסטוס הגיע מוקדם לחלק לכולם כריכי ביצים ותפוחים ברוח האחווה. פרספוני הסתכלה עליו בפנים קורנות מעל ספל התה שלה. עכשיו, כשהיחס של קלמנסיה השתפר, קוריאולנוס הרגיש מאוים פחות מהמדריכים שנשארו. כולם רצו לנצח, אבל בסופו של דבר זה היה נתון בידי המיועדים שלהם. הוא ניסה להעריך את המתחרים של לוסי גריי. טסלי, קטנה וחכמה. מיזן, קטלני אבל פצוע. טריץ', ספורטיבי, אבל בגדול עדיין לא מספיק מוכר. ריפר, מוזר מכדי לתאר במילים.

אחרוני העננים התפזרו עם הזריחה. נחשים מתים היו זרועים על פני הזירה, רפויים על ערימות פסולת, צפים בשלוליות. הם טבעו, אולי, או שלא הצליחו לשרוד את הלילה הקר והרטוב. היו יצורים מהונדסים גנטית שלא הסתדרו מחוץ למעבדה. מלוסי גריי ומטסלי לא היה זכר, אבל שלושת הבנים, בבגדיהם הרטובים, לא ירדו מהמחסות הגבוהים שלהם. מיזן ישן, גופו קשור בחגורה לקורה. בזמן שהתלמידים האחרים מילאו את אולם הוונזבי, ויפסניה וקלמנסיה, שעשתה רושם כמעט נורמלי, שלחו מזון למיועדים שלהן.

אחרי שהרחפנים הגיעו, טריץ' אכל ברעבתנות, אבל ריפר שוב התעלם מהמזון וירד לזירה לאסוף מים משלולית. בהתעלמות מוחלטת מטריץ' וממיזן שהתעורר סוף־סוף, הוא הסתובב בשטח ואסף את קורל וסירק כדי להוסיף אותם לחדר המתים שלו. הבנים האחרים צפו בו בחשדנות, אבל איש מהם לא התקרב אליו מתוך רתיעה מהתנהגותו המוזרה, ואולי מחשש שנותרו בזירה נחשים חיים. סביר להניח שהם קיוו שמישהו אחר יחסל אותו, אבל איש לא הפריע לו בעבודתו, ולאחר שגמר לסדר את חדר המתים שלו הוא חזר אל תא העיתונאים. טריץ' ישב על שולי לוח התוצאות ברגליים מיטלטלות, ואילו מיזן עשה תנועות פנטומימה של אכילה. פרספוני הגיבה מייד והזמינה לו ארוחת בוקר גדולה.

לאחר רגע טסלי הופיעה. בפנים מכווצות בריכוז היא גררה החוצה רחפן, שלמרות שהיה דומה מאוד לכלי הטיס המקורי, נראה שעבר שינויים קלים. היא התמקמה ישירות מתחת למיזן.

"היא חושבת שזה יצליח לעוף?" שאלה ויפסניה בספקנות. "וגם אם כן, איך היא תשלוט בו?"

אורבן, שהסתכל על המסך בזעף, נשען פתאום קדימה במושבו. "היא לא תצטרך לשלוט בו. לא יהיה בזה צורך אם — אבל איך היא..." הוא השתתק ונראה כמנסה לפענח משהו.

טסלי לחצה על מתג, הרימה זרועות והשליכה את הרחפן באוויר. הוא התרומם, חושף כבל שחיבר את בסיס הרחפן ללולאה על מפרק ידה. הרחפן הקשור התחיל לטוס במעגל בערך באמצע הגובה בינה למיזן. מיזן הסתכל למטה, ללא ספק מבולבל, אבל הגעת הרחפן הראשון שלו מפרספוני הסיחה את דעתו. הרחפן הצניח אליו חתיכת לחם, ונראה שבעוד רגע יסתלק כרגיל. אבל אז, לאחר שהתרחק כמה מטרים, הוא הסתובב וחזר בכיוון מיזן. מיזן נשען לאחור בהפתעה. הוא ניסה לחבוט בו בתגובה אוטומטית, אבל הרחפן רק חלף מעליו, פתח את זרועותיו להצניח מתנה לא קיימת והסתובב שוב.

"מה הבעיה של הרחפן הזה?" שאלה פרספוני.

איש לא ידע, אבל באותו הרגע הגיעו רחפן שני נושא מים, ושלישי נושא גבינה. גם הם הצניחו את החבילות שלהם, ואז נשארו במקום בניסיונות מסירה חוזרים. אבל הרחפנים היו מתוזמנים להצנחה ולהסתלקות, ועכשיו התחילו להתנגש זה בזה ולפעמים במיזן. החלק האחורי של אחד מהם נחבט בו בעין, והוא הצטעק וחבט בו.

"אני יכולה ליצור קשר עם קברניטי המשחק איכשהו? כאילו, אני שלחתי עוד שלושה!" אמרה פרספוני.

"הם לא יכולים לעשות שום דבר," אמר אורבן בשעשוע. "היא מצאה דרך לפרוץ אליהם. היא חסמה את יכולת ההתבייתות שלהם, אז אין להם יעד מלבד הפנים שלו."

ואכן, כששלושת הרחפנים הנוספים הגיעו בזה אחר זה, גם פעולתם השתבשה באופן דומה. מיזן היה מטרתם היחידה, ומה שהיה משעשע בהתחלה הפך עכשיו לקטלני. הוא קם על רגליו וניסה להימלט לאורך הקורה, אבל הם מיהרו אחריו כמו דבורים אל צוף. מכיוון שהקלשון שלו נשאר על הקרקע, הוא שלף סכין וניסה להילחם בהם, אבל לכל היותר הצליח להדוף באופן זמני רק אחד מהם בכל פעם. הם לא היו מתוכנתים למגע איתו, אבל כשניתזו זה מזה ומהלהב שלו הם התנגשו בו שוב ושוב, עד שנדמה שהם תוקפים אותו. מיזן התחיל לגשש את דרכו אל אחד העמודים — היה זה העמוד שבו זנח את טסלי לגורלה — אבל הברך שלו סירבה לשתף פעולה. אחוז ייאוש הוא חבט חבטה גדולה בכיוון הרחפנים, וכל משקלו עבר אל הרגל הפצועה שהתנודדה וקרסה תחתיו. הוא איבד שיווי משקל וצנח לקרקע, ומפרקתו נשברה מייד עם הפגיעה.

"אוי!" קראה פרספוני כשהוא פגע בקרקע. "אוי, היא הרגה אותו!"

ויפסניה הסתכלה על המסך בזעף. "היא חכמה יותר מכפי שהיא נראית."

טסלי חייכה חיוך של שביעות רצון, אספה אליה את הרחפן שלה, כיבתה אותו וחיבקה אותו חיבוק אוהב.

"אל תסתכלי בקנקן אלא במה שיש בו." אורבן צחק בעודו בוחר בחפת התקשורת שלו מתנה עבורה. "בעיקר אם זה הקנקן שלי."

העליצות שלו לא שרדה זמן רב. קברניטי המשחק התמקדו בתקרית הרחפנים, ולא עברו לזווית צילום רחבה יותר, ובינתיים טריץ' ירד מלוח התוצאות וקפץ מהיציעים אל המגרש. נדמה שהוא הופיע משום מקום כשזינק בקפיצה אדירה היישר אל לב התמונה והנחית את הגרזן שלו על טסלי במכה אחת עזה. היא בקושי הספיקה לצעוד צעד אחד, וכבר הלהב פגע בגולגולת שלה, פיצח אותה והרג את טסלי בו־במקום. טריץ' נשען על ארבע, מתנשף מרוב מאמץ, ואז התיישב על הקרקע לצידה וצפה בדמה נוטף אל החול. הרחפנים שהגיעו להרעיף עליה מזון עוררו אותו לתזוזה שוב. הוא אסף תריסר חבילות ונסוג אל מאחורי הבריקדה.

אורבן הסווה את תחושת האי־אמון שלו בהבעת גועל וקם ללכת. אבל הוא לא הצליח להימלט מהמיקרופון הנוכח־תמיד של לפידוס, ובקושי כבש נהמה בעודו אומר, "אני גמרתי. העיקר שמצחיק פה, מה?" והוא הסתלק משם, מותיר את פרספוני להביע כמה היא מצטערת שזה נגמר ואת אסירות תודתה על ההזדמנות לשמש מדריכה.

"הגעת לחמשת האחרונים!" אמר לה לפידוס בפנים קורנות. "אף אחד לא יוכל לקחת את זה ממך."

"לא," היא אמרה בספקנות מסוימת. "לא, זה מסוג הדברים שלא שוכחים."

קוריאולנוס חיפש את ויפסניה וקלמנסיה. "אז נשארנו רק אנחנו." השלושה סידרו את הכיסאות שלהם בשורה, קוריאולנוס באמצע, בעוד אחרים מסלקים את כיסאות המובסים.

לוסי גריי. טריץ'. ריפר. השלישייה האחרונה. הבת האחרונה. היום האחרון? אולי גם זה.

לאקי הופיע בכובע מקושט בחמישה זיקוקי קישוט לעוגה. "שלום, פאנם! הכנתי את הכובע הזה במיוחד לחמשת האחרונים, אבל החבר'ה האלה העלו מופע זיקוקים משלהם!" הוא שלף שני זיקוקים בוערים מהכובע והשליך אותם בעיוורון מעבר לכתפו. "מישהו אמר שלישיית הגמר?"

אחד הזיקוקים דעך על הרצפה, אבל השני גרם לווילון מאחור להעלות עשן, והתוצאה היתה צווחה גבוהה מצד לאקי וניסיונות מבוהלים לכבות את האש ברקיעות רגליים. חבר צוות חלף על פני המצלמה עם מטף כיבוי כדי לטפל במשבר ואיפשר ללאקי לשוב ולהתעשת. בעוד שלושת הזיקוקים הנותרים על הכובע שלו דועכים, מספר הטלפון לנותני חסות ולמהמרים התחיל להבהב בתחתית המסך. "אוהווווו! ההימורים מתחילים להיות סוערים! אל תחמיצו את הכיף הגדול!"

חפת התקשורת של קוריאולנוס השמיע צפצופים רבים, אבל כך גם אלה של ויפסניה וקלמנסיה. "ממש יועיל לי," מילמלה קלמנסיה לקוריאולנוס. "הוא לא בוטח בי מספיק בשביל לאכול שום דבר שאשלח."

לוסי גריי בטוח היתה רעבה, אבל הוא הניח שהיא נחה במנהרות. הוא רצה לשלוח לה מזון ומים כדי לחזק אותה וכאמצעי הרעלה. מכיוון ששני היריבים האחרונים שלה היו יכולים להכריע אותה בקלות, הוא היה חייב לעשות משהו כדי שהסיכויים יהיו לטובתה. לעת עתה הוא לא הצליח לחשוב על משהו שיוכל לעשות מלבד לשמור את הקהל לצידה. כשלפידוס התקרב אליו כדי שיקיים את ההבטחה שלו ויחלוק את מחשבותיו על הביצועים של לוסי גריי, הוא הלך על כל הקופה. הוא אמר שאינו יודע מה יידרש כדי להוכיח לאנשים שהיא לא מהמחוזות אם הם לא השתכנעו עד עכשיו. "אני מרגיש שייתכן שנעשה לה עוול גדול לא רק בכך שהיא השתתפה באסיף, אלא בכך שהיא במחוז שתים־עשרה מלכתחילה. אנשים יצטרכו להחליט בעצמם. אם אתם מסכימים איתי, או אפילו חושדים שיש אפשרות שאני צודק, אתם יודעים מה לעשות." נחשול התרומות החדשות שהציף את חפת התקשורת שלו היה מאושש, אבל הוא לא ידע במה זה יעזור. סביר להניח שכבר עם המתנות שהיו ברשותו עד עכשיו, הוא היה יכול להאכיל אותה במשך שבועות.

אבל המיועד היחיד שהסתובב בזירה היה ריפר, שירד מתא העיתונאים ובדרכו חתך חתיכה גדולה נוספת מהדגל. כחוש ולא יציב על רגליו, הוא התנודד למטה כדי להוסיף את טסלי ומיזן לאוסף שלו, והשתמש בחתיכת הדגל החדשה כדי לכסות אותם. הוא טיפס במאמץ בחזרה לשורה האחרונה ונימנם שם בשמש, כשהוא מתנודד קלות קדימה ואחורה והגלימה שלו פרושה לייבוש. קוריאולנוס תהה אם בקרוב הוא עומד למות בנסיבות טבעיות. אם אפשר לקרוא למוות ברעב נסיבות טבעיות. הוא לא היה בטוח. האם זה טבעי אם הרעב שימש כלי נשק?

להקלתו הגדולה, לוסי גריי הופיעה קצת אחרי צהרי היום בצל אחת המנהרות. היא בחנה את הזירה, וכשהחליטה שזה בטוח, יצאה אל אור השמש. הבוץ בשולי חצאית הסלסולים שלה התחיל להתקשות, אבל השמלה הלחה עדיין נצמדה לגופה. בזמן שקוריאולנוס הזמין לה ארוחת מלכים בחפת התקשורת שלו, לוסי גריי ניגשה לשלולית של ריפר וכרעה על ברכיה. היא אספה מים במפרקי ידיים רפויים ושטפה את פניה. לאחר שסירקה את שערה באצבעותיה, היא פיתלה אותו לקשר רופף וסיימה לקשור אותו בדיוק כשתריסר רחפנים נכנסו לזירה.

נראה שהיא לא מבחינה בהם כשהוציאה מכיסה בקבוק וטבלה את צווארו במים כדי לאסוף כמה סנטימטרים מהנוזל. היא עירבלה את המים בבקבוק ושפכה אותם בחזרה לשלולית, אבל בעודה מתכופפת למלא מחדש את הבקבוק, היא הבחינה ברחפנים המתקרבים. בעוד המזון והמים מתחילים לצנוח סביבה, היא השליכה את הבקבוק הישן ואספה אל חצאיתה את המתנות שקיבלה.

לוסי גריי התחילה לצעוד בכיוון המנהרה הקרובה ביותר, אבל אז העיפה מבט מעלה בכיוון ריפר היושב על היציעים. היא שינתה כיוון ומיהרה אל חדר המתים שלו. שם היא הרימה את חתיכת הדגל ושפתיה נעו בעודה סופרת את המתים.

"היא מנסה לחשב כמה נשארו במשחקים," אמר קוריאולנוס למיקרופון שלפידוס דחף בפניו.

"אולי אנחנו צריכים להציג את זה על לוח התוצאות," התבדח לפידוס.

"אני בטוח שזה יועיל למיועדים," אמר קוריאולנוס. "ברצינות, זה רעיון טוב."

ראשה של לוסי גריי התרומם בבת אחת, והמצרכים בחצאיתה נפלו לקרקע בעודה מסתובבת ובורחת. היא שמעה את מה שהקהל לא שמע. טריץ' זינק מאחורי הבריקדה בגרזן מונף ותפס את מפרק כף ידה בעודה עוברת מתחת לקורה. לוסי גריי הסתובבה וצנחה על ברכיה, נאבקת בפראות להשתחרר כשהניף את הגרזן.

"לא!" קוריאולנוס זינק על רגליו ודחף את לפידוס הצידה. "לוסי גריי!"

ואז שני דברים קרו בו־זמנית. בעוד הגרזן מתחיל לצנוח, היא השליכה את עצמה אל זרועותיו של טריץ' ונצמדה אליו, חומקת כך מהלהב. באופן משונה, נדמה שהם מחבקים זה את זה רגע ממושך, עד שעיניו של טריץ' נפערו באימה. הוא דחף אותה מעליו, שמט את הגרזן ותלש משהו מעורפו. ידו התרוממה באוויר, אוחזת בכוח בנחש בצבע ורוד עז. טריץ' קרס על ברכיו וחבט את הנחש בקרקע שוב ושוב. ואז הוא קרס ומת, הנחש נטול החיים עדיין אחוז באגרופו.

כשחזה עולה ויורד, הסתובבה לוסי גריי בבת אחת לאתר את ריפר, אבל הוא עדיין ישב מתנודד על היציעים. מוגנת לעת עתה, היא הצמידה יד אחת אל ליבה ונופפה לקהל.

הקהל באולם הריע, וקוריאולנוס שיחרר בבת אחת את הנשימה שעצר והסתובב להתייחס לתשואות. היא הצליחה. בכיסים מלאים רעל היא הגיעה להיות אחת מהשניים האחרונים. היא כנראה גוננה על הנחש הוורוד בכיסה, בדיוק כפי שעשתה עם הנחש הירוק באסיף. האם יש לה נחשים נוספים? או שטריץ' חבט למוות בשורד האחרון? אין לדעת. אבל עצם האפשרות של נשק נחשי נוסף גרמה ללוסי גריי להיראות קטלנית.

בזמן שלפידוס ליווה מהבימה את ויפסניה — שהודתה לקברניטי המשחק בשיניים חשוקות — קוריאולנוס התיישב בכבדות בכיסא שלו וצפה בלוסי גריי אוספת שוב את ארוחת המלכים שלה. הוא רכן אל קלמנסיה ולחש, "אני שמח שאנחנו אלה שנשארנו." היא השיבה בחיוך של קושרת קשר.

בעוד לוסי גריי פותחת את העטיפות ומסדרת את המזון שלה בצורה נעימה לעין, קוריאולנוס נזכר בפיקניק שלהם בגן החיות. האם היא משחזרת אותו עכשיו למענו? משהו פרט על מיתרי ליבו, וזיכרון הנשיקה שלהם הכה בו בבת אחת. האם צפויות נשיקות נוספות בעתידו? לרגע הוא שקע בחלום בהקיץ שבו לוסי גריי מנצחת, יוצאת מהזירה ועוברת לגור איתו בפנטהאוז של משפחת סנואו, שהצליח איכשהו להינצל מאיום המסים. הוא ילמד באוניברסיטה בזכות פרס פלינת' שלו, והיא תככב במועדון הלילה המחודש של פלוריבוס, כי הקפיטול יסכים לתת לה להישאר ו... טוב, הוא עוד יצטרך לעבוד על הפרטים, אבל הנקודה היתה שהיא תישאר שלו. והוא רצה שהיא תישאר שלו. מוגנת וקרובה אליו. מתפעלת ומעוררת התפעלות. מסורה. ולחלוטין וללא ספק שלו. אם מה שאמרה רגע לפני שנישקה אותו — "הבחור היחיד שללב שלי יש מקום בשבילו עכשיו הוא אתה" — היה אמת, למה שהיא לא תרצה בזה גם כן?

תפסיק! הוא אמר לעצמו. אף אחד עוד לא ניצח בשום דבר! היא חיסלה את רוב האוכל שלה, אז הוא הזמין סיבוב גדול נוסף כדי שתוכל להסתתר ולחיות ממנו בימים הקרובים, למקרה שתחליט לרדת למחתרת ולחכות שריפר ימות. זאת היתה תוכנית מוצלחת, עם רמת סיכון נמוכה עבורה, והניצחון יהיה בלתי נמנע אם ריפר ימשיך לדחות כל מתנת מזון. אבל מה אם לא? מה אם הוא יתחיל לחשוב בהיגיון ויאכל את הכמות האין־סופית כמעט של מתנות מנותני חסות שקלמנסיה תוכל לספק לו? במקרה כזה העניין יהפוך שוב לתחרות פיזית, ולוסי גריי תימצא בעמדת נחיתות ברורה אם אין לה נחשים נוספים.

לאחר שהרחפנים הצניחו את האספקה שלה, לוסי גריי סידרה את הפריטים והכניסה אותם לכיסיה. לא נראה שיש שם מספיק מקום לכל המזון והשתייה וגם לנחש נוסף, אבל היא היתה חכמה להפליא. הוא אפילו לא ראה אותה מוציאה את הנחש שהרג את טריץ'.

בהפסקת הצהריים פסטוס הביא לקוריאולנוס ולקלמנסיה כריכים, אבל שניהם היו מתוחים מכדי לאכול. שאר התלמידים אכלו במושביהם מכיוון שלא רצו להחמיץ אפילו רגע. קוריאולנוס שמע דיונים שנערכו בלחישות, אך היו סוערים ביותר, בשאלה מי ינצח. הוא לא זכר שלאנשים היה אכפת כל כך בעבר.

השמש הקופחת החלה לייבש את הזירה. השלוליות הרדודות חילחלו לקרקע, ורק מעטות נשארו עמוקות מספיק כך שיהיה אפשר לשתות מהן. לוסי גריי נחה על ערימת פסולת, חצאיתה פרושה סביבה כדי לתפוס את קרני השמש. ההפוגה הביאה איתה את לאקי, שמסר תחזית מזג אוויר מפורטת, כולל אזהרה מפני גל חום ועצות כיצד להימנע מהתכווצויות, מתשישות וממכת חום. התור אל דוכן הלימונדה מחוץ לזירה התארך, ואנשים הסתתרו תחת שמשיות או נדחסו באזורי הצל המעטים. אפילו הקרירות הקבועה של אולם הוונזבי לא עמדה בחום, ותלמידים פשטו ז'קטים ונופפו על עצמם במחברות. באמצע אחר הצהריים התחיל בית הספר לחלק פונץ' פירות, שהקנה לאירוע תחושה של חגיגה.

לוסי גריי לא הורידה את העיניים מריפר, אבל הוא לא הראה כל סימן שבכוונתו להתקרב אליה. פתאום היא קמה, כאילו נמאס לה, וחזרה אל גופתו של טריץ'. היא אחזה בקרסול אחד והתחילה לגרור אותו אל חדר המתים של ריפר. נראה שריפר מתעורר ברגע שהיא נגעה בגופה. הוא נשען מעבר למעקה וצעק לה משהו לא ברור, ואז מיהר לרדת מהיציעים. לוסי גריי הרפתה מטריץ' ונמלטה אל מנהרה סמוכה. ריפר לקח על עצמו את מלאכת ההזזה של טריץ' והניח אותו במסודר בשורת המיועדים המתים, מכוסה בשולי הדגל. כשהיה שבע רצון מהתוצאה, הוא עשה את דרכו בחזרה ליציעים, אבל בדיוק כשהגיע לחומה, לוסי גריי יצאה בריצה ממנהרה אחרת, חטפה את אחת מחתיכות הדגל מעל הגופות והשמיעה קריאה. ריפר הסתובב בבת אחת ורץ בכיוונה. לוסי גריי לא ביזבזה זמן ונעלמה מאחורי הבריקדה. ריפר החזיר את הדגל, דוחק את הבד מתחת לגופות כדי לקבע אותו טוב יותר במקומו, והלך לנוח כשגבו נשען על עמוד. לאחר כמה דקות נראה שהוא מתנמנם, ועיניו נעצמו כנגד השמש. לוסי גריי מיהרה החוצה שוב, משכה את אחת מפיסות הדגל, והפעם נמלטה כשהדגל מתבדר מאחוריה. עד שריפר התעורר וגילה מה עשתה, המרחק ביניהם כבר היה חמישים מטרים. ההיסוס שלו איפשר לה להגדיל את הפער, והיא גררה את הדגל למרכז הזירה, ושם השאירה אותו בעפר ופנתה אל היציעים. ריפר, שעכשיו כבר כעס ממש, רץ וחטף שוב את הדגל שלו. הוא התקדם כמה צעדים בעקבותיה, אבל המאמץ גבה ממנו מחיר. הוא הצמיד ידיים לרקות והתנשף בנשימות מהירות, אף שלא נראה שהוא מזיע. כפי שהעדכון האחרון של לאקי הזכיר להם, זה היה עשוי להיות סימן למכת חום.

היא מנסה להריץ אותו למוות, חשב קוריאולנוס. וזה עשוי להצליח.

ריפר התנודד מעט, כאילו הוא שיכור. כשהדגל מאחוריו, הוא עשה את דרכו אל השלולית שלו, אחת מהמעטות שלא התייבשו במהלך שעות אחר הצהריים. הוא ירד אל ברכיו ושתה, גומע עד שלא נותר בשלולית דבר מלבד רפש בוצי. בעודו נשען לאחור על עקביו, הבעה משונה עלתה על פניו ואצבעותיו התחילו לעסות את הצלעות והחזה. הוא הקיא חלק מהמים והמשיך לעשות תנועות הקאה במשך זמן־מה כשהוא עומד על ידיו וברכיו, ורק אז קם בחוסר יציבות. עדיין עם הדגל ביד אחת, הוא התחיל ללכת בצעדים איטיים ולא סדירים בחזרה לעבר חדר המתים שלו. בדיוק כשהגיע לשם, הוא התמוטט על הקרקע וגרר את עצמו לשורת המתים לצד טריץ'. יד אחת ניסתה קלושות לכסות את הקבוצה בדגל, אבל הוא לא הצליח אלא לכסות את עצמו חלקית לפני שהתכווץ ודמם.

קוריאולנוס ישב קפוא מציפייה. זהו זה? הוא באמת ניצח במשחקי הרעב? זכה בפרס פלינת'? בנערה? הוא בחן את פניה של לוסי גריי בעודה צופה בריפר מהיציעים, אבל היתה לה הבעה מרוחקת, כאילו היא רחוקה מכל האקשן שמתרחש בזירה.

הקהל באולם התחיל למלמל. האם ריפר מת? האם לא אמורים להכריז על המנצחת? קוריאולנוס וקלמנסיה סימנו ללפידוס הנושא מיקרופון שיתרחק בעודם ממתינים לתוצאה. מחצית השעה חלפה לפני שלוסי גריי ירדה מהיציעים והתקרבה אל ריפר. היא הצמידה אצבעות לצווארו לבדוק דופק. בשביעות רצון מהתוצאה היא עצמה את עפעפיו וסידרה את הדגל בעדינות מעל המיועדים, כאילו משכיבה ילדים לישון. ואז היא ניגשה לעמוד והתיישבה כשגבה נשען עליו, מחכה.

נראה שזה שיכנע את קברניטי המשחק, מכיוון שלאקי הופיע על המסך כשהוא קופץ מעלה־מטה, והכריז שלוסי גריי ביירד, המיועדת ממחוז 12, והמדריך שלה, קוריאולנוס סנואו, ניצחו במשחקי הרעב העשיריים.

אולם הוונזבי פרץ בתשואות סביב קוריאולנוס, ופסטוס אירגן כמה מבני השכבה להניף את הכיסא שלו ולשאת אותו סביב הבימה. כשהניחו אותו לבסוף, לפידוס הפגיז אותו בשאלות, והוא לא היה יכול לענות אלא שהחוויה היתה מסעירה ומעוררת ענווה גם יחד. בשלב הזה הורו לכל התלמידים לעבור אל הקפיטריה, שבה יוגשו עוגות ופוסקה לכבוד החגיגות. קוריאולנוס ישב במקום הכבוד בעוד האנשים מרעיפים עליו ברכות, ושתה יותר מדי פוסקה. אז מה? נכון לעכשיו הוא הרגיש בלתי מנוצח.

סאטיריה הצילה אותו בדיוק כשהראש שלו התחיל להיטשטש, ולקחה אותו מהקפיטריה בכיוון מעבדת הביולוגיה הראשית. "אני חושבת שמביאים את הנערה שלך. אל תהיה מופתע אם יצלמו אתכם יחד. יפה עשית."

קוריאולנוס חיבק אותה חיבוק ספונטני ומיהר בכיוון המעבדה, אסיר תודה על רגע השקט. הוא הרגיש את שפתיו נמתחות לחיוך משוגע. הוא ניצח. הוא זכה בתהילה, הבטיח לעצמו עתיד, ואולי גם אהבה. בכל רגע לוסי גריי תהיה בזרועותיו. אח, שלג תמיד נוחת למעלה, הו כן. הוא הכריח את לחייו להירגע כשהגיע לדלת, ויישר את הז'קט שלו בניסיון להסתיר את רמת השכרות שלו. איכשהו הוא לא רצה שד"ר גול תראה אותו במצב כזה.

כשפתח את הדלת למעבדת הביולוגיה הראשית, הוא מצא שם רק את הדיקן הייבוטום יושב במקום הרגיל שלו מאחורי השולחן. "סגור את הדלת מאחוריך." קוריאולנוס ציית. אולי הדיקן רצה לברך אותו בפרטיות. או אפילו להתנצל על היחס הגרוע. כוכב נופל עשוי להזדקק יום אחד לכוכב עולה. אבל בעודו מתקרב אל הדיקן, חרדה צוננת שטפה אותו. על השולחן, מסודרים כמו דגימות מעבדה, היו שלושה פריטים: מפית של האקדמיה מוכתמת בפונץ' ענבים, פודריית הכסף של אמא שלו וממחטה לבנה מלוכלכת.

הפגישה ארכה חמש דקות לכל היותר. לאחריה, כמוסכם, קוריאולנוס פנה ישירות אל מרכז הגיוס, ושם הצטרף כחבר החדש ביותר, גם אם לא הנוצץ ביותר, במשמר אוכפי השקט של פאנם.

חלק שלישי
אוכף השקט

21

[קוריאולנוס השעין את צד ראשו על זגוגית החלון בניסיון לשאוב כל טיפת קרירות שאולי נותרה בה. קרון הרכבת המחניק בדיוק התרוקן לאחר שחמישה־שישה טירונים כמוהו ירדו במחוז 9. סוף־סוף הוא נשאר לבדו. הוא נסע ברכבת הזאת כבר עשרים וארבע שעות בלי רגע אחד של פרטיות. ההתקדמות נקטעה לעתים קרובות בעצירות ארוכות, נטולות הסבר. בגלל התנועה המקוטעת ופטפוטי האחרים הוא לא עצם עין. במקום זה הוא רק העמיד פני ישן בניסיון להרתיע אנשים מלדבר איתו. אולי עכשיו הוא יצליח להתנמנם, ואז יתעורר מהסיוט הזה שמתיימר להיות חייו האמיתיים. קוריאולנוס שיפשף את לחיו השרוטה בחפת הנוקשה והמגרד של חולצת המדים החדשה שלו, ורק שקע עמוק יותר בתהומות הייאוש.

איזה מקום מכוער, הוא חשב לעצמו ללא רגש בעוד הרכבת חוצה בקול טרטור את מחוז 9. בנייני הבטון, הצבע המתקלף והאומללות, הכול התבשל בשמש אחר הצהריים שאינה מרפה. וכמה מכוער יותר יהיה מחוז 12 עם הכיסוי הנוסף של אבק פחם. הוא ראה מעט מאוד מהמחוז הזה בחייו, רק השידורים המגורענים מהכיכר בימי האסיף. זה לא נראה מקום ראוי למגורי אדם.

כשהוא ביקש להיות מוצב שם, גבותיו של הקצין התרוממו בהפתעה. "זה משהו שלא יוצא לי לשמוע הרבה," הוא אמר, אבל אישר את הבקשה ללא דיון נוסף. מתברר שלא כולם עקבו אחרי משחקי הרעב, שכן נראה שהוא אינו יודע מי הוא קוריאולנוס והוא לא הזכיר את לוסי גריי. עדיף ככה. נכון לעכשיו, אנונימיות היתה מצב נחשק. חלק ניכר מהבושה שבמצבו נבע משם משפחתו. הוא עדיין רתח לזיכרון הפגישה שלו עם הדיקן הייבוטום...

"אתה שומע את זה, קוריאולנוס? זה הצליל של שלג נופל."

כמה שהוא שנא את הדיקן הייבוטום. פניו הנפוחות שריחפו מעל הראיות. קצה העט שלו שדקר בפריטים שעל שולחן המעבדה. "המפית הזאת. הבדיקה אימתה את נוכחות הדנ"א שלך עליה. שימשה להברחה אסורה של מזון מהקפיטריה לזירה. אספנו אותה כראיה מזירת הפשע לאחר הפיצוצים. הרצנו בדיקה שגרתית, והנה מצאנו אותך."

"אתם הרעבתם אותה למוות," אמר קוריאולנוס וקולו נשבר.

"הליך שגרתי במשחקי הרעב. פחות הפריע לנו מתן המזון, דבר שהעלמנו ממנו עין עם כל המדריכים, ויותר הגנבה מהאקדמיה. אסורה בהחלט," אמר הדיקן הייבוטום. "אני חשבתי שצריך לחשוף אותך כבר אז, לתת לך נקודה שחורה נוספת ולפסול אותך מהמשחקים, אבל לדעתה של דוקטור גול היית מועיל יותר כקדוש מעונה של הקפיטול הפצוע. אז במקום זה פירסמנו את ההקלטה שלך שואג את ההמנון בזמן שהתאוששת בבית החולים."

"אז למה להעלות את זה עכשיו?" שאל קוריאולנוס.

"רק כביסוס דפוס פעולה." העט נגע עכשיו בוורד הכסף. "עכשיו, הפודרייה הזאת. כמה פעמים ראיתי את אמא שלך מוציאה אותה מהתיק שלה כדי שתוכל להציץ בפניה? אימך היפה, הריקנית, שאיכשהו שיכנעה את עצמה שאבא שלך יעניק לה חופש ואהבה. מן הפח אל הפחת, כמו שאומרים."

"היא לא היתה," היה כל שקוריאולנוס הצליח לומר. ריקנית, הוא התכוון.

"הנעורים היו התירוץ היחיד שיצדיק את אופן ההתנהגות שלה, ובאמת נראה שהיא תהיה ילדה לנצח. בדיוק ההפך מהנערה שלך לוסי גריי. בת שש־עשרה עם נשמה של מבוגרת, ומבוגרת קשוחה," ציין הדיקן הייבוטום.

"היא נתנה לכם את הפודרייה?" ליבו של קוריאולנוס צנח למחשבה.

"לא, אל תאשים אותה. אוכפי השקט נאלצו לרתק אותה לקרקע כדי לחלץ ממנה את הדבר הזה. אנחנו עורכים, כמובן, חיפוש יסודי על המנצחים כשהם יוצאים מהזירה." הדיקן הטה את ראשו וחייך. "מאוד מתוחכמת, איך שהיא הרעילה את וובי וריפר. לא בדיוק משחק הוגן, אבל מה אפשר לעשות? נראה שלשלוח אותה בחזרה למחוז שתים־עשרה הוא עונש מספיק כשלעצמו. היא אמרה שרעל העכברים היה רעיון שלה, שהפודרייה היתה רק מחווה."

"זה נכון," אמר קוריאולנוס. "זה מה שהיא היתה. מחווה לרגשות החיבה שלי. אני לא יודע שום דבר על רעל."

"נניח שאני מאמין לך, ואני לא. אבל נניח שכן. מה, אם כך, אני אמור להבין מזה?" הדיקן הרים את הממחטה בקצה העט שלו. "אחת מעובדי המעבדה מצאה את זה במכל הנחשים אתמול בבוקר. תחילה כולם היו מבולבלים, בדקו בכיסים שלהם כדי לבדוק אם איבדו ממחטה, כי מי כבר התקרב לטציות? בחור צעיר אחד אפילו טען שהיא שלו, אמר שהאלרגיות שלו היו חריפות במיוחד בזמן האחרון ושאיבד את הממחטה שלו כמה ימים קודם לכן. אבל בעודו מגיש את התפטרותו, מישהו הבחין בראשי התיבות. לא שלך. של אבא שלך. רקומים בעדינות כזאת בפינה."

קז"ס. באותו חוט לבן כמו עיטור ההיקף. ממש חלק מהדפוס שמסביב, תוספת כה צנועה שבשביל להבחין בה היה צריך להתבונן היטב, ועדיין, בהחלט שם. קוריאולנוס לא טרח לבחון את הממחטה שלקח בכל יום; הוא פשוט הכניס אחת לכיס ויצא. הוא היה מנסה להכחיש, אבל ראשי התיבות היו ייחודיים מדי. קְרָסוּס זַנְתוֹס סנואו.

לא היה צורך לשאול לגבי בדיקת דנ"א. אין ספק שהדיקן הייבוטום הריץ כזאת ומצא את הדנ"א שלו ושל לוסי גריי. "אז למה לא פירסמתם את זה פומבית?"

"אה, תאמין לי, זה היה מפתה. אבל באופן מסורתי, כשהאקדמיה מסלקת תלמיד היא מציעה לו חבל הצלה," הסביר הדיקן. "כחלופה להשפלה פומבית, אתה יכול להצטרף לאוכפי השקט עד סוף היום."

"אבל... למה שאני אעשה את זה? זאת אומרת, איזו סיבה אתן לכך שאני עושה את זה? כשבדיוק... זכיתי בפרס פלינת' לאוניברסיטה?" הוא גימגם.

"מי יודע? כי אתה פטריוט? כי אתה מאמין שללמוד להגן על ארצך היא השכלה טובה יותר ממה שאפשר למצוא בספרים?" הדיקן הייבוטום פרץ בצחוק. "כי משחקי הרעב שינו אותך, ואתה הולך למקום שבו תוכל לשרת את פאנם בצורה הטובה ביותר? אתה בחור חכם, קוריאולנוס. אני בטוח שתחשוב על משהו."

"אבל... אבל אני...?" ראשו הסתחרר מפוסקה ומאדרנלין. "למה? למה אתה שונא אותי כל כך?" נפלט מפיו. "חשבתי שהיית חבר של אבא שלי!"

הדיקן הרצין. "גם אני חשבתי ככה. פעם. אבל התברר שהייתי רק מישהו שהוא אהב כי אפשר לנצל אותו. אפילו עכשיו."

"אבל הוא מת עכשיו! הוא מת לפני שנים!" הצטעק קוריאולנוס.

"ומגיע לו, אבל נראה שהוא בהחלט חי בך." הדיקן החווה בידו בתנועת גירוש. "כדאי שתמהר. המשרד נסגר בעוד עשרים דקות. אם תרוץ אולי תספיק להגיע."

ולכן קוריאולנוס רץ, מכיוון שלא ידע מה מלבד זה יוכל לעשות. לאחר שהתגייס הוא הלך ישירות למצודה, מתוך תקווה להתחנן לרחמיה של ד"ר גול. לא אושר לו להיכנס, גם לאחר שאמר שהתפרים שלו הזדהמו. אוכפי השקט התקשרו למעבדה ונאמר להם להפנות אותו לבית החולים. אחד השומרים ריחם עליו והסכים לנסות להעביר את העבודה האחרונה שלו לד"ר גול. בלי הבטחות. בשוליים קוריאולנוס התכוון לשרבט לה הודעה שמתחננת שתתערב, אבל אז הרגיש שזה יהיה חסר טעם. בסופו של דבר הוא כתב רק "תודה רבה". הוא לא ידע על מה בדיוק, אבל סירב להניח לה ליהנות מהייאוש שלו.

בדרך הביתה, ברכות השכנים היו כמו סכינים בלב, אבל הייסורים האמיתיים התחילו כאשר נכנס לדירה לקול חצוצרות ותשואות. טיגריס וסבתנו הוציאו את ציוד המסיבות שאיתו נהגו לחגוג את השנה החדשה וקנו עוגה ממאפייה לכבוד האירוע. הוא ניסה לחייך חיוך קלוש, אך פרץ בבכי. ואז סיפר להן הכול. כשסיים שתיהן הפכו דוממות ורגועות מאוד כמו שני פסלי שיש.

"מתי אתה עוזב?" שאלה טיגריס.

"מחר בבוקר," הוא אמר.

"מתי תחזור?" שאלה סבתנו.

הוא לא היה מסוגל לומר עשרים שנה. היא לא תחיה עד אז. אם הוא יראה אותה שוב, זה יהיה במוזוליאום. "אני לא יודע."

היא הינהנה לאות שהבינה, ואז הזדקפה בכיסא שלה. "זכור, קוריאולנוס, שלכל מקום שתלך, תמיד תהיה בן סנואו. איש לא יוכל לקחת את זה ממך."

הוא תהה אם לא זאת בדיוק הבעיה. חוסר האפשרות להיות בן סנואו בעולם הזה שאחרי המלחמה. הדברים שזה דחף אותו לעשות. אבל הוא רק אמר, "אני אנסה להיות ראוי לשם יום אחד."

טיגריס קמה. "בוא, קוריאו. אני אעזור לך לארוז." הוא הלך בעקבותיה לחדר שלו. היא לא בכתה. הוא ידע שהיא תנסה לעצור את הדמעות עד שיעזוב.

"אין הרבה לארוז. הם אמרו ללבוש בגדים ישנים שאפשר לזרוק. הם מספקים את כל המדים שלנו, צורכי הטואלטיקה, הכול. אני יכול להביא רק את הפריטים האישיים שייכנסו לכאן." מתוך הילקוט שלו הוציא קוריאולנוס קופסה בגודל עשרים על שלושים סנטימטרים, כשמונה סנטימטרים עומקה. בני הדודים בהו בה רגע ממושך.

"מה תיקח?" שאלה טיגריס. "אלה חייבים להיות דברים משמעותיים."

תצלומים של אימו מחזיקה אותו כפעוט, של אביו במדים, של טיגריס ושל סבתנו, של כמה מחבריו. מצפן ישן עשוי פליז שהיה שייך לאבא שלו. דסקית הפודרה הדחוסה בניחוח ורדים שמילאה פעם את פודריית הכסף של אמא שלו, עטופה בזהירות בצעיף המשי הכתום שלו. שלוש ממחטות. נייר כתיבה עם סמל משפחת סנואו. תעודת הזיהוי שלו מהאקדמיה. ספח כרטיס מקרקס שביקר בו בילדותו ועליו חותמת בדמות הזירה. שביב שיש מההריסות לאחר הפצצה. הוא הרגיש כמו מאמא פלינת' עם קומץ הזיכרונות שלה ממחוז 2 במטבח.

איש משניהם לא ישן. הם עלו לגג והשקיפו על הקפיטול עד שהשמש התחילה לזרוח. "מראש ייעדו אותך להיכשל," אמרה טיגריס. "משחקי הרעב הם עונש לא טבעי ואכזרי. איך אפשר לצפות שאדם טוב כמוך ישתף איתם פעולה?"

"אסור לך לומר את זה לאף אחד מלבדי. זה מסוכן," הזהיר אותה קוריאולנוס.

"אני יודעת," היא אמרה. "וזה גם לא בסדר."

קוריאולנוס התקלח ולבש מכנסיים בלויים מתלבושת בית הספר שלו, חולצת טריקו מרופטת וכפכפים קרועים, ושתה כוס תה במטבח. הוא נישק את סבתנו לשלום והעיף מבט אחד אחרון בביתו, ואז יצא.

במסדרון הציעה לו טיגריס כובע מצחייה ישן ומשקפי שמש שהיו של אבא שלה. "לנסיעה."

קוריאולנוס זיהה תחפושת כשהגישו לו אחת. הוא הרכיב את המשקפיים אסיר תודה ותחב את תלתליו אל תוך הכובע. הם שתקו בעודם צועדים ברחובות הנטושים ברובם, בדרכם אל מרכז הגיוס. ואז הוא פנה אליה וקולו צרוד מרגש. "אני נוטש אותך להתמודד עם הכול לבדך. הדירה, המסים, סבתנו. אני כל כך מצטער. אני אבין אם לעולם לא תסלחי לי."

"אין על מה לסלוח," היא אמרה. "תכתוב ברגע שתוכל."

הם התחבקו חזק כל כך, שהוא הרגיש כמה מהתפרים בזרועו נפתחים. ואז הוא צעד אל תוך מרכז הגיוס, שבו כשלוש מאות מאזרחי הקפיטול הסתובבו בחוסר מעש, ממתינים לצאת לחיים חדשים. הוא הרגיש שביב של תקווה שאולי ייכשל בבדיקה הגופנית, ואז הבזק של פאניקה למחשבה. איזה גורל יחכה לו במקרה כזה? נזיפה פומבית? מאסר? הדיקן הייבוטום לא אמר, אבל הוא דמיין את הגרוע ביותר. הוא עבר את הבדיקה ללא שום בעיה, והם אפילו הוציאו את התפרים ללא הערות מיוחדות. התספורת הקצוצה שגזלה ממנו את התלתלים שאפיינו אותו הותירה אותו בתחושה שהוא עירום, אבל מראהו השתנה כל כך, שהמבטים הסקרניים המעטים פסקו לחלוטין. הוא החליף בגדים למדים החדשים וקיבל קיטבג מלא בגדים נוספים, נרתיק טואלטיקה, בקבוק מים ואריזת כריכים עם ממרח בשר לנסיעה ברכבת. לאחר מכן הוא חתם על ערימת טפסים, שאחד מהם הורה לשלוח מחצית מהמשכורת הצנועה שלו אל טיגריס וסבתנו. זה העניק לו טיפת נחמה.

מסופר, לבוש ומחוסן, הצטרף קוריאולנוס לאוטובוס מלא טירונים בדרכם אל תחנת הרכבת. הם היו תערובת של בנים ובנות מהקפיטול, רובם מתיכונים שהלימודים בהם נגמרו מוקדם יותר מאשר באקדמיה. קוריאולנוס התחפר בפינה של התחנה וצפה בחדשות הקפיטול בחשש מפני דיווח על מצב הביש שלו, אבל לא היה שם דבר מלבד העניינים הרגילים של יום שבת. תחזית מזג האוויר. שינויים בתנועה עקב עבודות שיפוץ בעיר. מתכון לסלט ירקות קיץ. נדמה שמשחקי הרעב לא התרחשו מעולם.

הם מוחקים אותי, הוא חשב לעצמו. וכדי למחוק אותי הם חייבים למחוק את המשחקים.

מי ידע על חרפתו? הסגל? חבריו? איש לא יצר איתו קשר. אולי החדשות עדיין לא עשו להן כנפיים. אבל הן יעשו. אנשים יעלו השערות. שמועות יתחילו להסתובב. גרסה של האמת, מעוותת ועסיסית, תצא בסופו של דבר כשידה על העליונה. אח, איך שליוויה קארדיו תשמח לאידו. קלמנסיה תזכה בפרס פלינת' עם סיום הלימודים. במהלך החודש של חופשת הקיץ הם יתהו לגביו. כמה אולי אפילו יתגעגעו אליו. פסטוס. ליזיסטרטה, אולי. בספטמבר חבריו יתחילו בלימודיהם באוניברסיטה. ובהדרגה הוא יישָכח.

מחיקת המשחקים משמעותה גם מחיקת לוסי גריי. היכן היא? האם באמת נשלחה בחזרה הביתה? האם ברגעים אלה ממש היא נמצאת בדרכה אל מחוז 12, כלואה בקרון הבקר המצחין שהביא אותה לקפיטול? זה מה שהדיקן הייבוטום אמר שיקרה, אבל ההחלטה הסופית תימצא בידי ד"ר גול, וייתכן שהיא תהיה סלחנית פחות כלפי מעשה המרמה שלהם. בפקודתה ייתכן שלוסי גריי תיכלא, או תוצא להורג, או תהפוך לאווקס. או גרוע מזה, ייגזרו עליה חיים של ניסויים במעבדת האימה של ד"ר גול.

קוריאולנוס נזכר שהוא נמצא ברכבת ועצם את עיניו מחשש לדמעות. אסור שיראו אותו בוכה כמו תינוק, ולכן הוא נאבק לשלוט ברגשותיו. הוא הרגיע את עצמו במחשבה שממילא ייתכן שהחזרתה של לוסי גריי למחוז 12 היא האסטרטגיה המוצלחת ביותר מבחינת הקפיטול. אולי עם חלוף הזמן ד"ר גול תעשה בה שימוש שוב, בעיקר אם הוא עצמו יהיה רחוק משם. תזמן אותה בחזרה לשיר בפתיחת המשחקים. פשעיה, אם ניתן להגדיר אותם כך, היו זניחים לעומת אלה שלו. והקהל אהב אותה, נכון? אולי הקסם האישי שלה יציל אותה פעם נוספת.

פה ושם עצרה הרכבת ופלטה טירונים נוספים במחוזות שאליהם נועדו, או לשם העברה צפונה או דרומה או לכל מקום אחר שאליו נשלחו. לפעמים הוא בהה מהחלון בערים המתות שחלפו על פניהן, אלה שננטשו לפגעי מזג האוויר, ותהה כיצד נראה העולם כשכולן היו בשיאן. כשהמקום הזה עוד היה צפון אמריקה, לא פאנם. זה בוודאי היה מקום יפה. ארץ מלאה בקפיטולים. איזה בזבוז...

בסביבות השעה חצות נפתחה דלת הקרון, ושתי בנות בדרכן למחוז 8 כשלו פנימה עם שני ליטרים פוסקה שהצליחו להבריח איכשהו לרכבת. לנוכח המצב, הוא הקדיש את הלילה לעזור להן לחסל את המשקה, וכאשר התעורר כעבור יום שלם, הוא גילה שהרכבת נכנסת למחוז 12 עם שחר של יום שלישי לוהט.

קוריאולנוס כשל אל הרציף בראש פועם ובפה יבש כנייר זכוכית. הוא ושלושה טירונים נוספים נעמדו בטור וחיכו במשך שעה לאוכף שקט שלא נראה מבוגר בהרבה מהם, שיוביל אותם אל מחוץ לתחנה ודרך הרחובות המכוסים בחול. החום והלחות הפכו את האוויר למשהו שבין גז לנוזל, והוא לא היה בטוח אם הוא שואף או נושף. רטיבות ציפתה את עורו בבוהק לא מוכר שלא היה אפשר לנגב. הזיעה לא התייבשה, רק העמיקה. אפו נטף בחופשיות, כבר עכשיו היתה הנזלת צבועה שחור מאבק פחם. הגרביים שלו השמיעו קולות רטובים בתוך נעליו הנוקשות. לאחר צעדה של שעה לאורך רחובות של לבנים ושל אספלט סדוק, שמשני עבריהם בניינים כעורים, הם הגיעו לבסיס שיהיה ביתו החדש.

גדר האבטחה המקיפה את הבסיס ואוכפי השקט החמושים בשער גרמו לו להרגיש חשוף פחות. הטירונים הלכו בעקבות המדריך בין אוסף בניינים אפורים חסרי ייחוד. במגורים שתי הבנות נפרדו מהם, והוא והטירון הנוסף היחיד, בחור גבוה ודק כמו תורן בשם ג'וניוס, נשלחו לחדר ובו ארבע מיטות קומתיים ושמונה ארוניות. שתי מיטות קומתיים היו מוצעות במסודר, ועל שתי הנותרות, שניצבו ליד חלון מטונף שהשקיף על מזבלה, נחו ערימות מצעים. הבנים צייתו במגושם להנחיות הצעת המיטות, וקוריאולנוס עלה למיטה העליונה מתוך התחשבות בפחד הגבהים שג'וניוס הצהיר עליו. שאר הבוקר היה חופשי לשם מקלחת, פריקת חפציהם ומעבר על חוברת ההדרכה של אוכפי השקט, ובאחת־עשרה היה עליהם להתייצב בחדר האוכל לארוחת צהריים.

קוריאולנוס עמד במקלחת בראש נוטה לאחור וגמע מהמים הפושרים ששטפו מהברז. הוא התנגב שלוש פעמים לפני שהשלים עם לחות עורו כמצבו התמידי עכשיו, ולבש מדים נקיים. לאחר שפרק את הקיטבג והניח את הקופסה היקרה שלו על המדף העליון בארונית, הוא טיפס אל המיטה שלו וקרא במדריך אוכפי השקט — או העמיד פנים שהוא קורא — כדי להימנע משיחה עם ג'וניוס, בחור לחוץ שייחל לדברי הרגעה שלא היה בכוחו של קוריאולנוס לספק. מה שרצה לומר היה, החיים שלך נגמרו, ג'וניוס הצעיר; תשלים עם זה. אבל היתה לו הרגשה שזה רק יביא עליו השתפכויות נוספות שלא היתה לו האנרגיה להדוף. ההיעדר הפתאומי של אחריות בחייו — ללימודיו, למשפחתו, לעצם עתידו — גזל ממנו כוחות. אפילו המשימה הזעירה ביותר נדמתה מאיימת.

כמה דקות לפני השעה אחת־עשרה באו חבריהם לחדר — בחור עגול־פנים ופטפטן בשם סמיילי וחברו הזעיר בשם באג — לקרוא להם. הרביעייה פנתה אל חדר האוכל, שבו ניצבו שולחנות ארוכים ולאורכם כיסאות פלסטיק סדוקים.

"ביום שלישי מגישים תפוחי אדמה מטוגנים!" הכריז סמיילי. הוא היה אוכף שקט בקושי שבוע, אבל נראה שלא רק שהוא מכיר את השגרה אלא גם מתענג עליה. קוריאולנוס קיבל מגש מחולק ועליו משהו שהזכיר מזון כלבים משובץ תפוחי אדמה. הרעב והתלהבות אחיו לנשק נסכו בו אומץ, ולכן הוא ניסה נגיסה וגילה שהמזון אכיל למדי, גם אם יותר מדי מלוח. הוא קיבל גם שני חצאי אגס משומר וספל חלב גדול. לא אלגנטי אבל ממלא. הוא הבין שכאוכף שקט לא סביר שירעב. למעשה, יובטח לו רצף תזונתי שלא ידע כמוהו בבית.

סמיילי הכריז שהם כבר חברים טובים, ועד סוף ארוחת הצהריים זכו קוריאולנוס וג'וניוס לכינויים גֶ'נְט ומקל בהתאמה, האחד בזכות נימוסי השולחן שלו והשני בזכות גובהו. קוריאולנוס שמח על הכינוי, מכיוון שהדבר האחרון שרצה לשמוע היה השם סנואו. אבל איש מחבריו לחדר לא העיר על כך ולא הזכיר את משחקי הרעב. התברר שלטירונים היתה גישה לטלוויזיה אחת בחדר המנוחה, והקליטה היתה כה גרועה שרק לעתים נדירות הדליקו אותה. אם מקל ראה את קוריאולנוס בקפיטול, הוא לא חיבר בין המדריך במשחקי הרעב לטירון שלצידו. אולי איש לא זיהה אותו מכיוון שאיש לא ציפה שיהיה כאן. ואולי התהילה שלו היתה מוגבלת לאקדמיה ולקומץ המובטלים בקפיטול שהיה להם זמן לעקוב אחרי הדרמה. קוריאולנוס נרגע מספיק כדי להודות שיש לו אבא שהיה איש צבא שנהרג במלחמה, סבתא ובת דודה בבית ושלימודיו בתיכון הסתיימו לפני שבוע.

הוא גילה, להפתעתו, שסמיילי ובאג ואוכפי שקט רבים נוספים לא הגיעו מהקפיטול אלא מהמחוזות. "כן, בטח," אמר סמיילי. "זאת עבודה טובה אם אתה מצליח להתקבל. יותר טוב מאשר לעבוד במפעל. הרבה אוכל, ומספיק כסף לשלוח להורים. יש אנשים שמרימים על זה את האף, אבל אני אומר שהמלחמה היא היסטוריה ועבודה זאת עבודה."

"אז לא אכפת לך למשטר את האנשים שלך?" קוריאולנוס לא התאפק מלשאול.

"אה, אלה לא האנשים שלי. האנשים שלי בשמונה. לא משאירים אותך איפה שנולדת," אמר סמיילי במשיכת כתפיים. "וחוץ מזה, אתה המשפחה שלי עכשיו, ג'נט."

קוריאולנוס פגש עוד בני משפחה חדשים אחר הצהריים, כשנשלח לתורנות מטבח. בהדרכתו של עוגייה, חייל ותיק שאיבד את אוזן שמאל במלחמה, הוא התפשט עד המותניים ועמד מעל כיור מלא מים מהבילים במשך ארבע שעות, קירצף סירים ושטף מגשי מתכת. ואז הוא קיבל חמש־עשרה דקות כדי להספיק לאכול עוד מנה של תפוחי אדמה מטוגנים, ולאחר מכן נשלח לשטוף את רצפת חדר האוכל והמסדרונות במשך כמה שעות. היתה לו כחצי שעה חופשית בחדר לפני שהאורות כבו בתשע, והוא קרס על מיטתו בתחתונים.

בשעה חמש בבוקר הוא כבר היה לבוש ועמד בחוץ להתחיל את הכשרתו במלואה. השלב הראשון נועד להביא את הטירונים לרמת כושר סבירה. הוא קפץ ורץ ותירגל עד שבגדיו היו ספוגי זיעה ועקביו העלו שלפוחיות. מתברר ששיעורי הספורט אצל פרופסור סיקל שירתו אותו היטב; היא תמיד התעקשה על תרגול נמרץ, והוא צעד שמאל־ימין מאז שהיה בן שתים־עשרה. למקל, לעומת זאת, היו שתי רגליים שמאליות וחזה שקוע, וסמל המסדרים התעלל בו ועלב בו לסירוגין. באותו הערב, בזמן שנרדם, הוא שמע את הבחור מנסה לכבוש את בכיו בכרית.

חייו החדשים הורכבו מפרקי זמן של אימונים, אכילה, ניקיון ושינה. הוא עבר ביניהם באופן מכני אך ביעילות מספקת דיה שלא ינזפו בו. כשהתמזל מזלו, הוא זכה בחצי שעה יקרת ערך לעצמו לפני כיבוי האורות. לא שהוא עשה בה משהו יוצא דופן. הוא בקושי הספיק להתקלח ולהיכנס למיטה.

המחשבות על לוסי גריי ייסרו אותו, אבל לא היה קל להשיג מידע עליה. אם הוא היה מסתובב בבסיס ושואל עליה, מישהו היה עלול לקלוט את התפקיד שלו במשחקים, והוא רצה להימנע מכך בכל מחיר. יום המנוחה הקבוע של היחידה היה יום ראשון, וחובותיהם הסתיימו בשבת בשעה חמש. כטירונים נאסר עליהם לצאת מהבסיס עד סוף השבוע הבא. קוריאולנוס תיכנן לצאת אז לעיירה ולשאול את המקומיים בצנעה על לוסי גריי. סמיילי אמר שאוכפי השקט מבלים במחסן פחם ישן בשם "הכירה", שבו יכולת לרכוש אלכוהול ביתי ואולי לקנות לעצמך קצת חֶבְרה. במחוז 12 היתה גם כיכר, זאת ששימשה לטקס האסיף, ובה מקבץ חנויות ובעלי מלאכה, אבל היא היתה פעילה יותר בשעות היום.

מלבד מקל, שנשלח לתורנות ניקוי שירותים בגלל תפקודו הלקוי, אחרי ארוחת הערב של שבת פנו חבריו לחדר המנוחה לשחק פוקר. קוריאולנוס השתהה מעל האטריות והבשר המשומר בחדר האוכל. מכיוון שסמיילי בדרך כלל הסיח את דעתם בקשקושים שלו, זאת היתה הפעם הראשונה שהוא בחן את אוכפי השקט האחרים. גיליהם נעו בין נוער מבוגר לאיש זקן אחד שנראה בן דורה של סבתנו. כמה מהם פיטפטו בינם לבין עצמם, אבל רובם ישבו שותקים ומדוכדכים ושאבו את האטריות שלהם. האם כך, הוא תהה לעצמו, נראה עתידו?

קוריאולנוס בחר לבלות את הערב במגורים. מכיוון שהשאיר את מעט כספו אצל משפחתו, לא יהיה לו כסף להימורים, אפילו לא כסף קטן, עד המשכורת שיקבל באחד בחודש. וחשוב מזה, הוא קיבל מכתב מטיגריס שרצה לקרוא בפרטיות. הוא התענג על הבדידות, חופשי ממראה חבריו, מקולותיהם ומריחותיהם. כל הביחד הזה היה יותר מדי בשבילו, כמי שהיה רגיל לסיים את ימיו לבדו. הוא טיפס למיטה שלו ופתח בזהירות את המכתב.

קוריאו היקר שלי,

שני בערב עכשיו, והדירה מהדהדת מהיעדרך. לא נראה שסבתנו מבינה את המצב לאשורו, מכיוון שכבר פעמיים היום היא שאלה אותי מתי תחזור ואם לחכות לך עם ארוחת הערב. השמועה על מצבך התחילה להתפשט. הלכתי לבקר את פלוריבוס, והוא אמר ששמע כמה וכמה שמועות: שהלכת בעקבות לוסי גריי למחוז 12 בשם האהבה, שהשתכרת במהלך החגיגות והתגייסת בתגובה לאתגר, שהפרת את הכללים ושלחת בעצמך מתנות ללוסי גריי בזירה, שהסתכסכת איכשהו עם הדיקן הייבוטום. אני אומרת לאנשים שאתה ממלא את חובתך לארצך בדיוק כפי שאבא שלך עשה.

פסטוס, פרספוני וליזיסטרטה באו לבקר הערב, דואגים מאוד לשלומך, וגברת פלינת' התקשרה לבקש את הכתובת שלך. אני חושבת שהיא מתכננת לכתוב לך.

הדירה שלנו מוצעת למכירה רשמית עכשיו, בסיועה של משפחת דוליטל. פלוריבוס אומר שאם לא נצליח למצוא מקום באופן מיידי, יש לו שני חדרים פנויים מעל המועדון שנוכל להשתמש בהם, ואולי אוכל לעזור עם התלבושות אם הוא יפתח אותו מחדש. הוא גם מצא קונים לכמה מהרהיטים שלנו. הוא היה מתחשב מאוד וגם מסר דרישת שלום ללוסי גריי. האם הצלחת לפגוש אותה? זאת נקודת האור היחידה בכל הטירוף הזה.

אני מצטערת על המכתב הקצר אבל השעה מאוחרת, ויש לי כל כך הרבה עבודה. רק רציתי לשלוח משהו כדי להזכיר לך כמה אוהבים אותך ומתגעגעים אליך. אני יודעת כמה קשה לך בוודאי, אבל אל תאבד תקווה. היא קיימה אותנו בזמנים הקשים ביותר ותעשה כך גם עכשיו. בבקשה תכתוב לי ותספר לי על החיים שלך במחוז 12. זה אולי לא אידיאלי, אבל מי יודע לאן זה עשוי להוביל?

שלג תמיד נוחת וכו'

טיגריס

קוריאולנוס קבר את פניו בידיו. כבר אין יוקרה לשם סנואו? סבתנו מאבדת את שפיותה? ביתם יהפוך לצמד חדרים עלובים מעל מועדון לילה, שבהם טיגריס תתפור פאייטים על בגדי גוף? האם זה גורלה של משפחת סנואו המפוארת?

ומה באשר לו, קוריאולנוס סנואו, הנשיא העתידי של פאנם? חייו, טרגיים וחסרי משמעות, מתפרקים לנגד עיניו. הוא ראה את עצמו בעוד עשרים שנה, כבד־גוף וטיפש, לאחר שגינוניו היפים חוסלו מזמן ומוחו דעך עד שלא נותר בו דבר מלבד מחשבות חייתיות על רעב או שינה. לוסי גריי תמות מזמן לאחר ייסורים ממושכים במעבדה של ד"ר גול, וליבו ימות איתה. עשרים שנים מבוזבזות, ומה אז? כשיגמור לרצות את עונשו? הוא יתגייס מחדש, כמובן, מכיוון שאפילו אז ההשפלה תהיה גדולה מדי. ומה יחכה לו בקפיטול אם כן יחזור? סבתנו כבר לא תהיה בין החיים. טיגריס, שתהיה בגיל העמידה אך תיראה מבוגרת יותר, תשרת אנשים באמצעות התפירה, לאחר שטוב ליבה יהפוך את אופייה לתפל, ועצם קיומה יהווה בדיחה לאלה שעליה לרצות כדי להתקיים. לא, הוא לעולם לא יחזור. הוא יישאר במחוז 12 כמו הזקן ההוא בחדר האוכל, שכן אלה היו חייו עכשיו. ללא בת זוג, ללא ילדים, ללא כתובת מלבד מגורי החיילים. אוכפי השקט האחרים — משפחתו. סמיילי, באג, מקל — אחיו לנשק. והוא לעולם לא יראה שוב מישהו מהבית. לעולם לא.

כאב נורא אחז בחזהו כשגל רעיל של געגועים וייאוש הציף אותו. הוא היה משוכנע שמדובר בהתקף לב אבל לא ניסה לקרוא לעזרה, ובמקום זאת רק התכווץ לכדור וטמן את פניו בקיר. אולי מוטב כך. מכיוון שלא היה מוצא. לא היה לאן לברוח. לא היתה תקווה להינצל. לא היה עתיד שאינו מוות מהלך. למה כבר יש לו לצפות? לתפוחי אדמה מטוגנים? לכוס ג'ין שבועית? לקידום משטיפת כלים לפינוי כלים? האם לא מוטב למות עכשיו, במהירות, מאשר לגרור זאת על פני שנים של ייסורים?

במקום כלשהו — נדמה שרחוק מאוד — הוא שמע דלת נטרקת. צעדים התקרבו במסדרון, עצרו רגע ואז המשיכו בכיוונו. הוא חרק שיניים, דוחק בליבו לעצור ברגע זה, מכיוון שהוא והעולם סיימו את יחסיהם והגיע הזמן להיפרד. אבל הצעדים התחזקו ונעצרו ליד הדלת שלו. האם האדם הזה חיפש אותו? האם זה הסיור? האם הם עומדים ולוטשים בו מבטים כשהוא בתנוחה המבישה הזאת? מתענגים על עליבותו? הוא חיכה לקולות הצחוק, ללגלוג ולתורנות ניקוי השירותים שאין ספק שתוטל עליו.

במקום זאת הוא שמע קול שקט אומר, "המיטה הזאת תפוסה?" קול שקט ומוכר...

קוריאולנוס הסתובב במיטה ועיניו נפקחו בבת אחת לאשש את מה שאוזניו כבר זיהו. בפתח, ובאופן מוזר כאילו זה מקומו הטבעי בעולם, במדים שעדיין היו מקומטים מהאריזה, עמד סג'אנוס פלינת'.

22

בכל חייו קוריאולנוס לא שמח כל כך לפגוש מישהו. "סג'אנוס!" קרא. הוא קפץ מהמיטה, נחת בחוסר יציבות על רצפת הבטון הצבועה וחיבק בכוח את הטירון החדש.

סג'אנוס השיב לו חיבוק. "אתה מעניק קבלות פנים חמות להפתיע למי שכמעט חיסל אותך!"

צחוק היסטרי מעט נפלט מפיו של קוריאולנוס, ולרגע הוא שקל עד כמה הקביעה הזאת מדויקת. נכון, סג'אנוס סיכן את חייו של קוריאולנוס בכך שהתגנב לזירה, אבל היה מופרך להאשים אותו בכל השאר. עד כמה שסג'אנוס היה מעצבן לפעמים, לא היה לו חלק במסע הנקמה של הדיקן הייבוטום כנגד אביו של קוריאולנוס או באסון הממחטה. "לא, לא, בדיוק להפך." הוא הרפה מסג'אנוס ובחן אותו. תחת עיניו היו כתמים כהים ונראה שהוא איבד כחמישה קילוגרמים ממשקלו. אבל באופן כללי היה בו משהו קליל יותר, כאילו הוסר מעל כתפיו משא כבד שנשא בקפיטול. "מה אתה עושה כאן?"

"הממ. בוא נראה. אחרי שיצאתי כנגד הקפיטול ונכנסתי לזירה, גם אני עמדתי בפני סילוק. אבא שלי פנה אל מועצת המנהלים ואמר שישלם על אולם ספורט חדש לאקדמיה אם יניחו לי לסיים את הלימודים ולהתגייס לאוכפי השקט. הם הסכימו, אבל אמרתי שלא אסכים לעסקה אלא אם כן ייתנו גם לך לסיים את הלימודים. ובכן, פרופסור סיקל באמת רצתה אולם ספורט חדש, אז היא שאלה אותם מה זה כבר משנה אם ממילא שנינו מגויסים לעשרים השנים הבאות." סג'אנוס הניח את הקיטבג שלו על הרצפה והוציא ממנו את קופסת החפצים האישיים שלו.

"איפשרו לי לסיים את הלימודים?" שאל קוריאולנוס.

סג'אנוס פתח את הקופסה, הוציא קלסר עור קטן עם סמל בית הספר והושיט אותו לקוריאולנוס בכל הדרת הטקס. "ברכותי. כבר אי אפשר להגיד שנשרת לפני הסוף."

קוריאולנוס פתח את הקלסר ומצא תעודה ששמו כתוב עליה באותיות מסולסלות. היא נכתבה כנראה מבעוד מועד, כי הוא אפילו זכה לסיים בהצטיינות יתרה. "תודה רבה. אני מניח שזה מטופש, אבל זה עדיין חשוב לי."

"אתה יודע, אם תרצה אי־פעם לעבור מבחני קצונה, יכולה להיות לזה חשיבות. צריך להיות בשביל זה בוגר תיכון. הדיקן הייבוטום ציין שיש למנוע את זה ממך. הוא אמר שהפרת איזה כלל במשחקים כדי לעזור ללוסי גריי? בכל אופן, הוא הפסיד בהצבעה." סג'אנוס צחק. "לאנשים באמת נמאס ממנו."

"אבל לא כולם שונאים אותי?" שאל קוריאולנוס.

"למה? כי התאהבת? אני חושב שרוב האנשים מרחמים עליך. מתברר שהיו הרבה רומנטיקנים בין המורים שלנו," אמר סג'אנוס. "ולוסי גריי עשתה רושם טוב מאוד."

קוריאולנוס תפס בזרועו. "איפה היא? אתה יודע מה קרה לה?"

סג'אנוס ניענע בראשו. "בדרך כלל שולחים את המנצח בחזרה למחוז שלו, לא?"

"אני מפחד שעשו לה משהו גרוע יותר. כי רימינו במשחקים," הודה קוריאולנוס. "אני השפעתי על הנחשים, ובגלל זה הם לא הכישו אותה. אבל היא בסך הכול השתמשה ברעל עכברים."

"אז זה היה העניין. טוב, לא שמעתי שום דבר על זה. לא שמעתי גם שהענישו אותה," הרגיע אותו סג'אנוס. "האמת שהיא כל כך מוכשרת שבטח ירצו להביא אותה בשנה הבאה."

"גם על זה חשבתי. אולי הייבוטום צדק והיא באמת נשלחה הביתה." קוריאולנוס התיישב על המיטה של מקל ובהה בתעודה. "אתה יודע, כשנכנסת בדיוק מניתי את היתרונות שבהתאבדות."

"מה? עכשיו? כשסוף־סוף אתה חופשי מהטלפיים של הדיקן הייבוטום ושל דוקטור גול המרושעת? כשנערת חלומותיך נמצאת בהישג יד? כשמאמא שלי אורזת ברגעים אלה ממש ארגז בגודל משאית מלא מאפים בשבילך?" קרא סג'אנוס. "חבר, החיים שלך רק התחילו!"

קוריאולנוס מצא את עצמו צוחק; שניהם צחקו. "אז אתה לא רואה בזה אסון?"

"אני קורא לזה ישועה. שלי, בכל אופן. אוי, קוריאו, אילו רק ידעת כמה שמחתי להימלט," אמר סג'אנוס והרצין. "אף פעם לא אהבתי את הקפיטול, אבל אחרי משחקי הרעב, אחרי מה שקרה למרקוס... אני לא יודע אם היית רציני לגבי ההתאבדות, אבל מבחינתי זאת לא בדיחה. כבר תיכננתי את הכול לפרטי פרטים..."

"לא. לא, סג'אנוס," אמר קוריאולנוס. "בוא לא ניתן להם את הסיפוק."

סג'אנוס הינהן בכובד ראש ואז ניגב את פניו בשרוול. "אבא שלי אומר שלא יהיה לי יותר טוב כאן. במחוזות רואים בי בן הקפיטול. אבל לא אכפת לי. כל דבר יהיה שיפור. אז איך כאן?"

"מִסדרים או ניקיונות," אמר קוריאולנוס. "זה מערפל את המחשבה."

"טוב מאוד. לא יזיק למחשבות שלי קצת ערפל. הן לכודות בוויכוחים אין־סופיים עם אבא שלי," אמר סג'אנוס. "נכון לעכשיו אני לא רוצה לנהל דיון רציני על שום דבר."

"אז אתה תמות על השותפים שלנו לחדר." הכאב בחזהו של קוריאולנוס שכך מעט, והוא הרגיש ניצוץ של תקווה. לוסי גריי לא נענשה, לפחות לא באופן פומבי. עצם הידיעה שעדיין יש לו בעלי ברית בקפיטול רוממה את רוחו של קוריאולנוס, והאזכור של סג'אנוס את מבחני הקצונה משך את תשומת ליבו. אולי בכל זאת יש מוצא? נתיב אחר להשפעה ולכוח? נכון לעכשיו די היה לו לדעת שזה משהו שהדיקן הייבוטום חושש מפניו.

"זה מה שאני מתכנן לעשות," אמר סג'אנוס. "אני מתכנן לבנות כאן חיים חדשים ויפים. בדרכי הצנועה להפוך את העולם למקום טוב יותר."

"זה לא יהיה קל," אמר קוריאולנוס. "אני לא יודע מה גרם לי בכלל לבקש את מחוז שתים־עשרה."

"כן, זה בטוח היה אקראי לחלוטין," קינטר אותו סג'אנוס.

קוריאולנוס הרגיש שהוא מסמיק כמו אידיוט. "אני אפילו לא יודע איך למצוא אותה. או אם היא עדיין תהיה מעוניינת בי אחרי כל מה שקרה."

"אתה צוחק, נכון? היא היתה מאוהבת בך לגמרי!" אמר סג'אנוס. "ואל תדאג, אנחנו נמצא אותה."

בעודו עוזר לסג'אנוס לפרוק את חפציו ולהציע את המיטה, קוריאולנוס התעדכן בחדשות מהקפיטול. חשדותיו לגבי משחקי הרעב התאמתו.

"עד מחר בבוקר כבר יפסיקו להזכיר אותם," אמר סג'אנוס. "כשהלכתי לאקדמיה לשיחת הסיום שלי, שמעתי כמה מחברי הסגל אומרים שזאת היתה ממש טעות לערב את התלמידים במשחקים, אז אני חושב שזה היה ניסוי שלא יחזור על עצמו. אבל אני לא אהיה מופתע אם לאקי פליקרמן יחזור בשנה הבאה, או המתנות וההימורים דרך סניף הדואר."

"המורשת שלנו," אמר קוריאולנוס.

"כך נראה," אמר סג'אנוס. "סאטיריה סיפרה לפרופסור סיקל שדוקטור גול נחושה בדעתה להמשיך עם המשחקים איכשהו. חלק מהמלחמה הנצחית שלה, אני מניח. במקום קרבות יש לנו משחקי רעב."

"כן, כדי להעניש את המחוזות ולהזכיר לעצמנו שאנחנו כאלה חיות," אמר קוריאולנוס, שהיה ממוקד בסידור הגרביים המקופלים של סג'אנוס בארונית.

"מה?" שאל סג'אנוס והסתכל עליו בהבעה משונה.

"אני לא יודע," אמר קוריאולנוס. "פשוט... נכון שהיא תמיד מענה את הארנב ההוא או ממיסה את בשרו של יצור כלשהו?"

"כאילו שהיא נהנית מזה?" שאל סג'אנוס.

"בדיוק. אני חושב שלתפיסתה כולנו כאלה. רוצחים מלידה. אלימים מטבענו," אמר קוריאולנוס. "משחקי הרעב הם תזכורת לכך שאנחנו מפלצות ולסיבה שאנחנו זקוקים לקפיטול כדי למנוע כאוס מוחלט."

"אז לא זאת בלבד שהעולם הוא מקום אכזרי, בני האדם גם נהנים מהאכזריות הזאת? כמו החיבור על הדברים שאהבנו במלחמה," אמר סג'אנוס. "כאילו היא היתה איזה מופע בידור." הוא הניד בראשו. "ואמרנו שלא נדבר על דברים רציניים."

"עזוב," אמר קוריאולנוס. "בוא פשוט נשמח שהיא לא חלק מהחיים שלנו יותר."

מקל הופיע, עגום ומצחין ממשתנות ומאקונומיקה. קוריאולנוס הציג אותו בפני סג'אנוס, שכאשר שמע על מצבו האומלל הבטיח לעזור לו עם המסדרים. "גם לי לקח זמן לקלוט את זה בבית הספר. אבל אם אני הצלחתי להתמודד עם זה, גם אתה תצליח."

סמיילי ובאג הגיעו זמן קצר לאחר מכן ובירכו את סג'אנוס בחום. הם הפסידו את כל כספם במשחק הפוקר, אבל התלהבו מהבילוי הצפוי בשבת הבאה. "תהיה להקה ב"כירה"."

קוריאולנוס כמעט קפץ עליהם. "להקה? איזו להקה?"

סמיילי משך בכתפיו. "לא זוכר. אבל מישהי הולכת לשיר. היא אמורה להיות די טובה. לוסי משהו."

לוסי משהו. הלב של קוריאולנוס נסק וחיוך כמעט פיצל את פניו לשניים.

סג'אנוס השיב לו חיוך. "באמת? טוב, יש למה לצפות."

אחרי כיבוי האורות קוריאולנוס שכב מחייך אל התקרה. לא זו בלבד שלוסי גריי היתה בחיים, היא נמצאה כאן במחוז 12, והוא יתאחד איתה בסוף השבוע הבא. הנערה שלו. האהובה שלו. לוסי גריי שלו. איכשהו הם שרדו את הדיקן, את הדוקטור ואת המשחקים. אחרי כל שבועות הפחד והכמיהה וחוסר הוודאות הוא יחבק אותה בזרועותיו ולעולם לא ירפה. האין זאת הסיבה שבגללה הגיע למחוז 12?

אבל לא היה מדובר רק בחדשות לגביה. עם כל האירוניה שבדבר, הופעתו של סג'אנוס, שעיצבן אותו בעשור האחרון, עזרה גם היא להשיב אותו לחיים. לא רק בזכות התעודה שלו וההבטחות לעוגות, או החדשות שלא בזים לו בקפיטול, או אפילו התקווה לקריירה כקצין. קוריאולנוס פשוט נמלא הקלה שיש לו מישהו לדבר איתו, מישהו שמכיר את עולמו, וחשוב מזה, את הערך האמיתי של העולם הזה. הוא התעודד מכך שסטראבו פלינת' שיתף פעולה עם ההתעקשות של סג'אנוס שסיום הלימודים של קוריאולנוס יהיה חלק מהעסקה לבניית אולם הספורט החדש, וראה בזה תשלום, לפחות חלקי, על כך שהציל את חייו של סג'אנוס. פלינת' הזקן לא שכח אותו, הוא היה משוכנע בזה עכשיו, ואולי עוד יסכים בעתיד לנצל את עושרו והשפעתו לטובתו של קוריאולנוס. וכמובן, מאמא העריצה אותו. אולי המצב פחות חמור משחשב.

עכשיו כשסג'אנוס הגיע ועוד כמה מצטרפים אחרונים מהמחוזות, היו להם די טירונים לכיתה של עשרים חיילים, והם התחילו להתאמן במסגרת של כיתה. אין ספק שהמשטר באקדמיה העניק לקוריאולנוס ולסג'אנוס יתרון ברור מבחינת הכושר הגופני והניסיון במסדרים, אם כי הם מעולם לא השתתפו בשיעורי נשק כמו עכשיו. הרובה התקני של אוכפי השקט היה כלי נשק מטיל מורא, שהיה מסוגל לירות מאה כדורים לפני שהיה צריך לטעון אותו מחדש. תחילה התמקדו הטירונים בהיכרות עם חלקי הנשק השונים בעודם מפרקים את הרובים שלהם, מנקים ומרכיבים אותם, עד שהיו מסוגלים לעשות זאת מתוך שינה. קוריאולנוס חשש מעט ביום הראשון למטווחים, כל כך רעים היו זיכרונותיו מהמלחמה, אבל הוא גילה שהעובדה שיש לו כלי נשק משלו גורמת לו להרגיש בטוח יותר. חזק יותר. התברר שסג'אנוס הוא צלף מלידה, ועד מהר הוא זכה בכינוי בּוּל. קוריאולנוס ראה שהשם מעורר בסג'אנוס אי־נחת, אבל הוא השלים איתו.

ביום שני לאחר הגעתו של סג'אנוס, בתאריך אחד באוגוסט, נחלו הטירונים אכזבה. הם גילו שרק אחרי חודש שלם בשירות הם יזכו במשכורת ראשונה. סמיילי היה מדוכדך במיוחד מכיוון שסמך על התשלום למימון חגיגות סוף השבוע. גם ליבו של קוריאולנוס צנח בקרבו. איך יוכל לפגוש את לוסי גריי בלי כסף לשלם על כרטיס כניסה?

אחרי שלושה ימים של אימונים רציפים, הביא עימו יום חמישי נקודת אור. החבילה ממאמא הגיעה, מתפקעת מפינוקים מסוכרים. היה תענוג לראות את פניהם של מקל, סמיילי ובאג כשצפו בפריקה של עוגות דובדבנים, כדורי פופקורן מקורמל ועוגיות שוקולד מזוגגות. סג'אנוס וקוריאולנוס הגדירו אותם כרכוש משותף של החדר, דבר שביסס בצורה מוצקה עוד יותר את אחוות הרעים. "תקשיבו," אמר סמיילי בפה מלא עוגה, "מתערב איתכם שאם נרצה, נוכל להחליף חלק מזה בשבת. תמורת ג'ין וכל זה." ההצעה התקבלה, וחלק מסוים מהשלל נשמר בצד לקראת האירוע הגדול בשבת בערב.

קוריאולנוס נמלא מרץ בעקבות כל הסוכר שאכל וכתב פתק תודה למאמא, ומכתב לטיגריס כדי להרגיע אותה ששלומו טוב. הוא ניסה לתאר באופן משעשע את האימונים המפרכים והדגיש את אפשרות הקצונה. הוא מצא מדריך מרופט למבחני הקצונה שהיו בו שאלות לדוגמה. מטרת המבחנים היתה להעריך יכולת אקדמית, והם הורכבו בעיקר משאלות של חשיבה מילולית, מתמטית ומרחבית, אף שיצטרך ללמוד גם כללים ותקנות צבאיים לחלק הצבאי של המבחן. אם יעבור הוא עדיין לא יהפוך לקצין, אבל יוכל להתחיל בהכשרה לקראת קצונה. היתה לו הרגשה טובה לגבי סיכוייו, ולו משום שרבים מהטירונים האחרים בקושי ידעו קרוא וכתוב. קומץ השיעורים בנושאי ערכי אוכפי השקט ומסורותיהם הבהירו זאת היטב. הוא סיפר לטיגריס את החדשות המצערות על המשכורת הראשונה, אבל הבטיח לה שהחל מאחד בספטמבר הכסף ייכנס כמו שעון. בעודו מחלץ עם הלשון פירורי פופקורן מבין השיניים, הוא נזכר לספר לה על הגעתו של סג'אנוס ויעץ לה שאם יתרחש אי־פעם מקרה חירום, סביר להניח שהיא תוכל לסמוך על עזרתה של מאמא פלינת'.

בשישי בבוקר חילחל אל חדר האוכל מצב רוח מתוח, וסמיילי חילץ את הסיבה מאחות שפגש במרפאה. כחודש קודם לכן, בסביבות מועד האסיף, אוכף שקט ושני בוסים ממחוז 12 נהרגו בפיצוץ במכרות. חקירה פלילית הובילה למעצר של אדם ממשפחת מנהיגי מורדים ידועה מתקופת המלחמה. הוצאתו להורג בתלייה תוכננה לאחר הצהריים. המכרות נסגרו לקראת האירוע, והפועלים יהיו נוכחים.

לנוכח היותו טירון, לא נראה לקוריאולנוס שהדבר קשור אליו, והוא המשיך בסדר יומו הרגיל. אבל במהלך האימונים עבר מפקד הבסיס עצמו, תיש זקן בשם הוֹף, בסביבה ועצר לזמן־מה לצפות בהם. לפני שהלך הוא החליף כמה מילים עם סמל המסדרים, שמייד קרא לקוריאולנוס ולסג'אנוס לגשת אליו. "אתם שניכם תלכו לצפות בהוצאה להורג אחר הצהריים. המפקד רוצה לתגבר את המקום באנשים בשביל הרושם, ומחפש טירונים שמסוגלים לעמוד במסדר. תתייצבו להסעה במדים רשמיים בשעה שתים־עשרה. צייתו לפקודות והכול יהיה בסדר."

קוריאולנוס וסג'אנוס אכלו את ארוחת הצהריים במהירות שיא ומיהרו בחזרה למגורים להחליף בגדים. "אז הרוצח כיוון ספציפית לאוכף השקט?" שאל קוריאולנוס בעודו לובש בפעם הראשונה את המדים הלבנים המעומלנים.

"שמעתי שהוא ניסה לחבל בכריית הפחם, ובטעות הרג את השלושה האלה," אמר סג'אנוס.

"לחבל בכרייה? למה?" שאל קוריאולנוס.

"אני לא יודע," אמר סג'אנוס. "קיווה להצית שוב את המרד?"

קוריאולנוס רק ניענע בראשו. למה האנשים האלה חושבים שכעס זה כל מה שצריך כדי לנהל מרד? לא היו להם צבא, כלי נשק או סמכות. באקדמיה לימדו אותם שאת המלחמה האחרונה הציתו מורדים ממחוז 13 שהצליחו להפיץ כלי נשק ואמצעי תקשורת לקבוצות נוספות בכל רחבי פאנם. אבל מחוז 13 נמחק בעננה גרעינית, ואיתו ההון של משפחת סנואו. דבר לא נותר שם, וכל מחשבה שאפשר ללבות מחדש את אש המרד היתה טיפשות טהורה.

הם התייצבו על פי ההנחיות, וקוריאולנוס הופתע כשקיבל רובה, שכן הכשרתו היתה מינימלית לכל היותר. "אל תדאג, המייג'ור אמר שאנחנו צריכים רק לעמוד דום," אמר לו מגויס אחר. העמיסו אותם על ארגז משאית, והיא יצאה מהבסיס לאורך כביש שהקיף את מחוז 12. מכיוון שזאת היתה המשימה הראשונה שלו כאוכף שקט, היה קוריאולנוס מתוח אבל גם מעט נרגש. אך לפני שבועות ספורים הוא היה תלמיד בית ספר, אבל עכשיו היו לו מדים, נשק ומעמד של גבר. ואפילו אוכף השקט מהדרגה הנמוכה ביותר ניחן בכוח בזכות הקשר שלו לקפיטול. גבו הזדקף למחשבה.

בעוד המשאית מקיפה את המחוז, הפכו הבניינים ממלוכלכים למוזנחים ממש. דלתות הבתים הרעועים וחלונותיהם עמדו פתוחים בחום. נשים חלולות־פנים ישבו בפתחים וצפו בילדים עירומים למחצה שצלעותיהם בולטות משחקים ברפיון בעפר. בחצרות מסוימות היו משאבות שהעידו על היעדר מים זורמים, וחוטי החשמל המידלדלים רימזו שגם אספקת חשמל רציפה אינה מובטחת.

היה מפחיד לראות את הדלות הזאת. למשפחתו של קוריאולנוס חסר כסף רוב חייו, אבל הם תמיד עבדו קשה כדי לשמור על חזות סבירה. האנשים האלה הרימו ידיים, ובמידה מסוימת הוא האשים אותם במצוקתם. הוא ניענע בראשו. "אנחנו מזרימים כל כך הרבה כסף למחוזות," אמר. זה בוודאי היה נכון. אנשים תמיד התלוננו על זה בקפיטול.

"אנחנו מזרימים כסף לתעשיות שלנו, לא למחוזות עצמם," אמר סג'אנוס. "האנשים כאן נאלצים לשרוד בכוחות עצמם."

המשאית ירדה בקול קרקוש מהדרך המרוצפת אל דרך עפר, שעקפה שדה גדול של אדמה דחוסה ועשבים שוטים שהסתיים ביער. בכמה מהפארקים בקפיטול היו אזורים מיוערים קטנים, אבל אפילו הם היו מטופחים למדי. קוריאולנוס הניח שלזה אנשים מתכוונים כשהם מדברים על יער או אפילו על אזורי פרא. עצים עבותים, גפנים ושיחים צמחו לכל עבר. חוסר הסדר לבדו היה טורד מנוחה. ומי יודע אילו יצורים הסתתרו שם? ערבוביית הזמזומים, ההמהומים והרשרושים היתה מלחיצה. איזה רעש עושות הציפורים כאן!

בקצה היער היה עץ גדול, ענפיו נפרשים כמו זרועות גדולות ומסוקסות. לולאת חבל השתלשלה מענף אופקי במיוחד. היישר מתחתיה נבנתה בימה עם שתי דלתות נפתחות. "תמיד מבטיחים לנו גרדומים אמיתיים," אמר המייג'ור בגיל העמידה שהיה המפקד בשטח. "עד שיהיו לנו כאלה בנינו את זה. פעם פשוט היינו מניפים אותם מהקרקע אבל היה לוקח להם נצח למות, ולמי יש זמן לזה?"

טירונית שקוריאולנוס זיהה מהצעדה לבסיס הרימה יד בהיסוס. "סליחה, את מי אנחנו תולים?"

"אה, איזה ממורמר שניסה לסגור את המכרות," אמר המייג'ור. "כולם ממורמרים כאן, אבל הוא היה המנהיג. שמו אַרְלוֹ משהו. עדיין מנסים לאתר כמה מהאחרים, אם כי לא ברור לי לאן הם מתכננים לברוח. אין לאן לברוח. בסדר, כולם לרדת!"

התפקיד של קוריאולנוס וסג'אנוס היה ייצוגי בעיקרו. הם עמדו עמידת נוח בשורה האחורית של אחת משתי כיתות של עשרים איש שניצבו משני עברי הבימה. שישים אוכפי שקט נוספים הסתדרו לאורך שולי השדה. קוריאולנוס לא התלהב לעמוד בגבו לערבוביית הצמחים ובעלי החיים של היער, אבל פקודה היא פקודה. הוא בהה היישר קדימה, על פני השדה ואל תוך המחוז, שממנו התחיל להגיע שטף יציב של אנשים. אם לשפוט על פי מראם, רבים הגיעו ישירות מהמכרות, משום שפניהם היו שחורות מאבק פחם. נשים וילדים נקיים רק מעט יותר הצטרפו אליהם, וכולם נעמדו בשדה מחולקים למשפחות. קוריאולנוס התחיל להימלא חשש כשעשרות הפכו למאות, והם לא הפסיקו להגיע, דוחקים בקהל קדימה באופן מבשר רעות.

שלישיית רכבים עשתה את דרכה באיטיות לאורך דרך העפר בכיוון הגרדומים. מהרכב הראשון, מכונית ישנה שלפני המלחמה היתה מסווגת כרכב פאר, יצא ראש העיר של מחוז 12, ליפּ, ואחריו אישה בגיל העמידה עם שיער בלונדיני צבוע, ומייפר, הנערה שלוסי גריי שילשלה לבגדיה את הנחש ביום האסיף. הוף וחצי תריסר קצינים יצאו ממכונית שנייה, שעל מכסה המנוע שלה התנופף דגל פאנם. גל של אי־שקט עבר בקהל כשהדלתות האחוריות של הרכב האחרון, ואן לבן של אוכפי השקט, נפתחו לרווחה. שני שומרים קפצו לקרקע, ואז הסתובבו להוציא את האסיר. הגבר הרזה והגבוה, האזוק בכבדות, הצליח להישאר זקוף בעודם מלווים אותו לבימה. הוא גרר את אזיקיו בקושי במעלה המדרגות הרעועות, והשומרים הציבו אותו על אחת מדלתות הרצפה הנפתחות.

המייג'ור נבח את הפקודה לעבור לדום, וגופו של קוריאולנוס ציית אוטומטית. טכנית, מבטו היה אמור להישלח קדימה, אבל הוא היה יכול לראות את המתרחש מזווית העין והרגיש מוסתר יחסית בשורה האחורית. הוא מעולם לא ראה הוצאה להורג במו עיניו, רק בטלוויזיה, ומשום־מה לא היה מסוגל להסב את המבט.

ההמון השתתק, ואוכף שקט הקריא את רשימת הפשעים שהנידון, ארלו צ'אנס, הורשע בהם, כולל רצח של שלושת הגברים. האיש ניסה למחות, אבל קולו נשמע זעיר באוויר החם והלח. כשההקראה הסתיימה, המפקד הינהן אל אוכפי השקט שעל הבימה. הם הציעו לנידון כיסוי עיניים, אך הוא סירב לו, ואז כרכו את הלולאה סביב צווארו. האיש עמד אדיש ובהה במרחק בעודו מחכה לקיצו.

קול תיפוף נשמע מהעבר הרחוק של הבימה וגרר צעקה מחזית ההמון. קוריאולנוס הפנה את מבטו לאתר את המקור. אישה צעירה עם עור זית ושיער שחור ארוך נגלתה בין המון האדם בזמן שמישהו ניסה לגרור אותה משם, והיא נאבקה בו נואשות וצווחה, "ארלו! ארלו!" אוכפי השקט כבר החלו לסגור עליה.

לקול היתה השפעה מחשמלת על ארלו, ועל פניו נראו תחילה הפתעה ואז אימה. "תברחי!" הוא צרח. "תברחי, לִיל! תברחי! תב — !" הלמות הדלת שנפתחה מתחתיו ומתיחת החבל קטעו אותו באמצע המילה ועוררו התנשפות מהקהל. ארלו צנח חמישה מטרים ונראה שהוא מת בו־במקום.

בדממה מבשרת הרעות שהשתררה, בעודו מחכה לתגובה, קוריאולנוס הרגיש בזיעה נוטפת על צלעותיו. האם האנשים יתקפו? האם יצופה ממנו לירות בהם? האם הוא זוכר איך יורים ברובה? הוא כרה אוזן בציפייה לפקודות. במקום זאת הוא שמע את קול האיש המת מצטלצל באופן משונה מכיוון הגופה הנדה קלות.

"תברחי! תברחי, ליל! תב — !"

23

צמרמורת עברה בגבו של קוריאולנוס, והוא הרגיש שגם שאר המגויסים נעים במקומם.

"תברחי! תברחי, ליל! תב — !"

הצעקה התעצמה ונדמה שהיא אופפת אותו, מוחזרת מהעצים ותוקפת אותו מאחור. לרגע הוא חשב שהשתגע. הוא הפר פקודה והסתכל סביב בקדחתנות, כמעט בציפייה לראות צבא של ארלואים פורץ מהיער הסבוך שמאחוריו. שום דבר. אף אחד. ואז הקול נשמע שוב מענף נמוך מעליו.

"תברחי! תברחי, ליל! תב — !"

למראה הציפור השחורה הקטנה הוא נזכר במעבדה של ד"ר גול, שבה ראה את אותם יצורים ממש בראש כלוב. עורבני־מלשן. היער היה כנראה מלא ביצורים האלה, שחיקו את צעקת המוות של ארלו כפי שחיקו את יללות האווקסים במעבדה.

"תברחי! תברחי, ליל! תב — ! תברחי! תברחי, ליל! תב — ! תברחי! תברחי, ליל! תב — !"

בעוד קוריאולנוס חוזר לעמידת דום, הוא ראה את האי־שקט שהציפורים עוררו בשורה האחורית של המגויסים, אף ששאר אוכפי השקט עמדו אדישים. הם כבר רגילים לזה, הוא חשב לעצמו. הוא לא היה בטוח שיוכל להתרגל אי־פעם לחזרה על קריאת המוות של מישהו. ברגעים אלה ממש התחילה הקריאה להשתנות מהדיבור של ארלו למשהו כמעט מלודי. רצף של צלילים שהתאים להטעמת קולו והיה איכשהו מערער יותר מהמילים עצמן.

אוכפי השקט תפסו בינתיים את האישה, ליל, וגררו אותה מתוך הקהל. היא ייללה יללת ייאוש אחת אחרונה והציפורים חזרו גם אחריה, תחילה כקול ואז כחלק מהמנגינה. הדיבור האנושי נעלם, ומה שנותר היה מקהלה מוזיקלית בין ארלו לליל.

"עורבנים־חקיינים," רטן חייל בשורה לפניו. "טציות מסריחות."

קוריאולנוס נזכר בשיחה עם לוסי גריי לפני הריאיון.

"טוב, אתה יודע איך אומרים. ההצגה לא נגמרת עד שהעורבני־החקיין שר."

"העורבני־החקיין? נראה לי שאת פשוט ממציאה את הדברים האלה."

"לא את זה. באמת יש ציפור כזאת עורבני־חקיין."

"והוא שר במופע שלך?"

"לא שלי, חומד. שלך. או של הקפיטול."

כנראה לזה היא התכוונה. המופע של הקפיטול היה הוצאה להורג בתלייה. העורבני־החקיין היה ציפור אמיתית. לא עורבני־מלשן. משהו אחר. משהו מקומי, הוא הניח. אבל זה היה מוזר, כי החייל קרא להם טציות. עיניו התאמצו לאתר ולבודד ציפור אחת בצמחייה. עכשיו כשידע מה הוא מחפש, הוא מצא כמה עורבנים־מלשנים. אולי העורבנים־החקיינים היו זהים להם... אבל לא, רגע, הנה! קצת יותר גבוה. ציפור שחורה, מעט יותר גדולה מהעורבנים־המלשנים, פרשה פתאום כנפיים וחשפה שני טלאים צחורים כשנשאה את קולה בשיר. קוריאולנוס היה משוכנע שאיתר את העורבני־החקיין הראשון שלו, וסלד מהיצור ממבט ראשון.

הקהל היה נסער עקב שירת הציפורים, ולחישות הפכו לרטינות, שהפכו למחאות כשאוכפי השקט דחפו את ליל לוואן שהביא את ארלו. קוריאולנוס נמלא פחד מהפוטנציאל הגלום באספסוף הזה. האם הם עומדים לתקוף את החיילים? בלי שקיבל את הפקודה, אגודלו שיחרר את נצרת הרובה שלו.

מטח ירי גרם לו לקפוץ והוא חיפש גופות מדממות, אבל לא ראה אלא את אחד הקצינים מוריד את הרובה שלו. הקצין צחק והינהן אל המפקד, לאחר שזה עתה ירה אל בין העצים וגרם ללהקת הציפורים לשאת כנפיים. ביניהן זיהה קוריאולנוס עשרות זוגות של כנפיים שחורות־לבנות. הקהל השתתק עקב הירי, וקוריאולנוס ראה שאוכפי השקט מאותתים לאנשים וצועקים, "כולם לחזור לעבודה!" או "ההופעה נגמרה!" בעוד השדה מתרוקן, קוריאולנוס המשיך לעמוד דום וקיווה שאיש לא הבחין עד כמה הוא לחוץ.

לאחר שכולם טיפסו אל ארגז המשאית כדי לחזור לבסיס, המייג'ור אמר, "הייתי צריך להזהיר אתכם לגבי הציפורים."

"מה אלה בדיוק?" שאל קוריאולנוס.

המייג'ור השמיע נחרה. "שגיאה, אם תשאלו אותי."

"טציה?" התעקש קוריאולנוס.

"סוג של. טוב, הם והצאצאים שלהם," אמר המייג'ור. "אחרי המלחמה, הקפיטול שיחרר את כל העורבנים־המלשנים, הטציות, למות מעצמם, ומכיוון שכולם היו זכרים, זה מה שהיה אמור לקרות. אבל הם שמו עין על החקייניות המקומיות ונראה שאלה משתפות פעולה. עכשיו אנחנו צריכים להתמודד עם העורבנים־החקיינים, התפלצות האלה. בתוך כמה שנים לא יישארו עורבנים־מלשנים ונראה אם היצורים החדשים מסוגלים להתרבות בינם לבין עצמם."

קוריאולנוס לא רצה להעביר את עשרים השנה הבאות בהקשבה לסרנדות שהציפורים שרות בהוצאות להורג המקומיות. אולי אם יקבל אי־פעם דרגות קצונה, הוא יוכל לארגן חבורת ציידים שתנקה את היער. אבל למה לחכות? למה לא להציע את זה עכשיו, כאימון ירי לטירונים? הרי איש לא אהב את הציפורים האלה. הרעיון שיפר מעט את הרגשתו. הוא פנה אל סג'אנוס לספר לו על תוכניתו, אבל פניו של סג'אנוס היו עגמומיות בדיוק כמו בקפיטול. "מה קרה?"

סג'אנוס בחן את היער בעוד המשאית מתחילה לנסוע. "באמת לא חשבתי על זה עד הסוף."

"מה זאת אמרת?" שאל קוריאולנוס. אבל סג'אנוס רק ניענע בראשו.

עם שובם לבסיס הם החזירו את הרובים, ובאופן לא צפוי שוחררו ממטלות עד ארוחת הערב בחמש. ברגע שהחליפו בגדים בחזרה למדי האימונים, סג'אנוס מילמל משהו על כך שהוא הולך לכתוב למאמא ונעלם. קוריאולנוס מצא מכתב שכנראה אחד מחבריו לחדר אסף עבורו. הוא זיהה את כתב היד הדק והעכבישי של פלוריבוס בל ועלה למיטה שלו לקרוא אותו. הרבה ממה שפלוריבוס כתב אישש את מה שטיגריס כבר כתבה לו, שפלוריבוס ישמח לעזור למשפחת סנואו, למכור עבורם את הריהוט ולהעניק להם מגורים בזמן שהם מנסים למצוא דרכי התמודדות. אבל פסקה אחת בלטה לעיניו במיוחד.

אני כל כך מצטער על איך שזה נגמר עבורך. העונש שקסקה הייבוטום הטיל עליך נראה לי מופרז, ובאמת שאני תוהה לגביו. אני חושב שהזכרתי שהוא ואבא שלך היו חברים טובים באוניברסיטה. אבל אני זוכר לקראת הסוף מריבה כלשהי. מאוד לא אופיינית להם. קסקה רתח מכעס, אמר שהיה שיכור ושכל הסיפור היה אמור להיות בדיחה. ואבא שלך אמר שהוא צריך להיות אסיר תודה. שהוא עשה לו טובה. אבא שלך עזב, אבל קסקה נשאר והמשיך לשתות עד שסגרתי. שאלתי אותו מה קרה, אבל הוא הסכים לומר רק "כמו עשים ללהבה". הוא היה שיכור מאוד. הנחתי שבסופו של דבר הם התפייסו, אבל אולי לא. שניהם המשיכו לעבודותיהם זמן קצר לאחר מכן, וראיתי אותם מעט מאוד. אנשים ממשיכים הלאה בחייהם.

פיסת ההיסטוריה הזאת היתה הדבר הקרוב ביותר להסבר שקוריאולנוס הצליח למצוא לשנאה של הדיקן הייבוטום כלפיו. מריבה. הצטננות היחסים. הוא ידע שדבר לא תוקן, אלא אם כן התחוללה בהמשך מריבה נוספת, בגלל המרירות שבה דיבר הדיקן על אבא שלו. איזה איש קטן וקטנוני היה הדיקן הייבוטום, שעדיין ליקק את פצעיו על ויכוח כלשהו בצעירותם. אפילו עכשיו, כשאויבו־לכאורה כבר מת מזמן. אתה לא יכול להרפות מזה? הוא חשב לעצמו. איך עדיין יש לזה חשיבות?

בארוחת הערב סמיילי, מקל ובאג רצו לשמוע את כל הפרטים על ההוצאה להורג, וקוריאולנוס עשה כמיטב יכולתו להשביע את סקרנותם. הרעיון של שימוש בעורבנים־חקיינים כמטרות לאימוני קליעה התקבל בהתלהבות, וחבריו לחדר עודדו אותו להציע אותו לקודקודים. רק סג'אנוס קילקל את האווירה, ישב שם שותק ומכונס בעצמו ודחף מעליו את מגש האטריות שלו, מציע אותן לכל מי שירצה. קוריאולנוס חש צביטת דאגה. בפעם האחרונה שסג'אנוס איבד את התיאבון, הוא איבד גם את שפיותו.

אחר כך, בעודם שוטפים את חדר האוכל, קוריאולנוס תפס אותו בפינה. "מה מטריד אותך? ואל תגיד לי ששום דבר."

סג'אנוס שיכשך בסמרטוט שלו בתוך דלי המים האפורים. "אני לא יודע. אני לא מפסיק לחשוב מה היה קורה היום אילו הקהל היה מתחיל להשתולל. היינו נאלצים לירות בהם?"

"אה, סביר להניח שלא," אמר קוריאולנוס, למרות שגם בראשו עברה אותה תהייה בדיוק. "כנראה היינו יורים רק כמה יריות אזהרה באוויר."

"אם אני עוזר להרוג אנשים במחוזות, איך זה טוב יותר מלעזור להרוג אותם במשחקי הרעב?" שאל סג'אנוס.

תחושת הבטן של קוריאולנוס היתה מבוססת. סג'אנוס הלך ושקע בבִיצה נוספת של התחבטויות אתיות. "איך חשבת שזה יהיה? זאת אומרת, על מה חשבת שחתמת?"

"חשבתי שאני אוכל להיות חובש," הודה סג'אנוס.

"חובש," חזר אחריו קוריאולנוס. "כאילו, רופא?"

"לא, בשביל זה צריך ללמוד באוניברסיטה," הסביר סג'אנוס. "משהו בסיסי יותר. לעזור לכל מי שפצוע, מהקפיטול או מהמחוזות, במקרה של תקריות אלימות. לפחות לא הייתי גורם נזק. אני פשוט לא יודע אם הייתי יכול להרוג מישהו, קוריאו."

קוריאולנוס חש נקיפת רוגז. האם סג'אנוס שכח שהתנהגותו חסרת האחריות היא שהביאה לכך שקוריאולנוס נאלץ להרוג את בובין? שאנוכיותו גזלה מחברו את המותרות שבהצהרה כזאת? הוא כבש צחוק למחשבה על סטראבו פלינת'. איל התחמושת עם הבן הפציפיסט. הוא היה יכול לתאר לעצמו את השיחה שהתנהלה בין האב לבן. איזה בזבוז, הוא חשב לעצמו. איזה בזבוז של שושלת.

"מה לגבי מלחמה?" הוא שאל את סג'אנוס. "אתה חייל, אתה יודע."

"אני יודע. במלחמה זה יהיה אחרת, אני מניח," אמר סג'אנוס. "אבל אני אצטרך להילחם למען משהו שאני מאמין בו. אני אצטרך להאמין שהמלחמה תהפוך את העולם למקום טוב יותר. עדיין הייתי מעדיף להיות חובש, אבל מתברר שאין הרבה דרישה לחובשים בימינו. כשאין מלחמה. יש להם רשימת המתנה ארוכה של אנשים שהיו רוצים לעבור הכשרה לעבודה במרפאה. אבל אפילו בשביל זה צריך המלצה, והסמל לא רוצה להמליץ עלי."

"למה לא? נשמע שאתה מתאים לזה בול," אמר קוריאולנוס.

"כי אני מוצלח מדי בשימוש ברובה," אמר לו סג'אנוס. "זאת האמת. אני צלף מעולה. אבא שלי לימד אותי מאז שהייתי קטן, ובכל שבוע היה לי שיעור קליעה חובה. הוא ראה בזה חלק מהעסק המשפחתי."

קוריאולנוס ניסה לעכל את המידע. "למה לא הסתרת את זה?"

"חשבתי שאני מסתיר. בפועל אני יכול לירות טוב יותר מאשר באימונים. ניסיתי לא להתבלט, אבל שאר הכיתה פשוט גרועה נורא." סג'אנוס הבין מה אמר. "לא אתה."

"גם אני." קוריאולנוס צחק. "תקשיב, אני חושב שאתה עושה מזה סיפור גדול מדי. זה לא שתולים כאן אנשים בכל יום. ואם העניינים יגיעו לזה אי־פעם, פשוט תחטיא בכוונה."

אבל המילים רק דירבנו את סג'אנוס. "ומה אם בגלל זה אתה, או מקל או סמיילי תמותו? בגלל שלא הגנתי עליכם?"

"נו, באמת, סג'אנוס!" התפרץ קוריאולנוס בתסכול. "אתה חייב להפסיק לחשוב יותר מדי על כל דבר! לדמיין את המקרה הגרוע ביותר. זה לא הולך לקרות. כולנו נמות כאן, מזקנה או מניקיונות מוגזמים, מה שיהרוג אותנו קודם. בינתיים תפסיק לפגוע במטרה! או שתמציא בעיית עיניים! או שתרסק את היד בדלת!"

"במילים אחרות, תפסיק לרחם על עצמך כל כך," אמר סג'אנוס.

"טוב, לפחות מספיק עם הדרמות. ככה הגעת לזירה, זוכר?" שאל קוריאולנוס.

סג'אנוס הגיב כאילו קוריאולנוס סטר לו. אבל אחרי רגע הוא הינהן כמודה בדברים. "ככה כמעט הרגתי את שנינו. אתה צודק, קוריאו. תודה. אני אחשוב על מה שאמרת."

סערת ברקים קידמה את פני יום שבת, מותירה שכבה עבה של בוץ ואוויר כה סמיך ממים, שקוריאולנוס הרגיש שהיה יכול לסחוט אותו כמו ספוג. הוא התחיל להשתוקק למזון המלוח שעוגייה השתוקק לו, וניקה את צלחתו בכל ארוחה. בעקבות האימונים היום־יומיים הוא הפך חזק יותר, גמיש יותר ומלא ביטחון. הוא לא נפל בכושרו מהמקומיים, גם אם הם עבדו בכרייה כל היום. לא שקרב פנים אל פנים היה סביר, לא בהתחשב בארסנל של אוכפי השקט, אבל קוריאולנוס יהיה מוכן אם דבר כזה יתרחש.

במטווחים הוא פקח עין אחת על סג'אנוס, שנראה שמחטיא קצת יותר מהרגיל. טוב מאוד. הידרדרות פתאומית ביכולותיו היתה מושכת תשומת לב. אם היה מדובר בנער אחר, ייתכן שקוריאולנוס היה חושד בהערכה עצמית גבוהה מדי, אבל סג'אנוס מעולם לא התרברב. אם הוא אמר שהוא צלף מצטיין, אין ספק שכזה היה. כלומר, הוא יהיה נכס של ממש בטבח העורבנים־החקיינים אם יצליח לשכנע אותו לנסות. בסוף האימון קוריאולנוס העלה את הרעיון בפני הסמל והיה מרוצה מתגובתו: "זה יכול להיות רעיון לא רע. להרוג שתי ציפורים במכה אחת."

"אני מקווה שיותר משתיים," התבדח קוריאולנוס וזכה בנחרה מצד הסמל.

לאחר אחר צהריים מהביל בחדר הכביסה, בהעברה של מדים בין מכונות כביסה למייבשים תעשייתיים, במיון ובקיפול, קוריאולנוס בלע במהירות את ארוחת הערב ומיהר למקלחות. האם רק דמיין זאת או שהזקן שלו התמלא? הוא התפעל ממנו בעודו מעביר תער על פניו. זה היה סימן נוסף לכך שהוא מותיר את הנעורים מאחור. הוא ייבש את שערו במגבת, מלא הקלה על כך שהתחיל לגדול קצת. פה ושם הוא אפילו הצליח לסלסל אותו לתלתל. ההבטחה ללהקה שתופיע ב"כִּירה" הערב מילאה את המקלחות התרגשות. מתברר שאיש מהטירונים לא עקב אחרי משחקי הרעב השנה.

"איזו נערה הולכת לשיר שם."

"כן, מהקפיטול."

"לא, לא מהקפיטול. היא הלכה לשם למשחקי הרעב."

"אה. היא כנראה ניצחה."

בפנים מבריקות מחום ומקרצוף יצאו קוריאולנוס וחבריו לחדר אל הערב. השומר התורן אמר להם שייזהרו מחוץ לבסיס.

"אני חושב שחמישתנו נוכל להתמודד עם כמה כורים," אמר מקל והסתכל סביב.

"בקרב פנים אל פנים, בטח," אמר סמיילי. "אבל מה אם יהיה להם נשק?"

"הם לא יכולים להחזיק פה נשק, נכון?" שאל מקל.

"לא באופן חוקי. אבל בטוח מסתובבים כאן כלי נשק מאז המלחמה. מוסתרים מתחת לרצפה ובעצים וכאלה. בכסף אפשר להשיג כל דבר," אמר סמיילי בהנהון של יודע דבר.

"שאין לאף אחד מהם," אמר סג'אנוס.

גם קוריאולנוס היה מתוח מהיציאה מהבסיס ברגל, אבל ייחס זאת לערבוביית הרגשות שהציפה אותו. הוא עבר בין התרגשות, פחד, ביטחון עצמי וחוסר ביטחון מוחלט לגבי הפגישה עם לוסי גריי. היו דברים רבים כל כך שרצה לומר לה, שאלות רבות כל כך שרצה לשאול, שלא ידע מהיכן להתחיל. אולי בעוד אחת מאותן נשיקות ארוכות ואיטיות...

אחרי כעשרים דקות הם הגיעו אל ה"כירה". בימים טובים מאלה זה היה מחסן פחם, אבל נראה שהוא ננטש לאחר צמצום הייצור. סביר להניח שהוא נמצא בבעלות מישהו בקפיטול, אם לא הקפיטול עצמו, אבל לא היו שום סימנים לפיקוח או לתחזוקה. לאורך הקירות ניצבו כמה דוכנים מאולתרים למכירת פריטים קטנים, רבים מהם יד שנייה. קוריאולנוס ראה שם כל דבר אפשרי, מבדלי נרות ועד ארנבות מתות, מסנדלים ארוגים בעבודת יד ועד משקפיים סדוקים. הוא חשש שבעקבות ההוצאה להורג היחס אליהם יהיה עוין, אבל נראה שאיש אינו מתעניין בהם במיוחד, ורבים מהלקוחות הגיעו לשם מהבסיס.

סמיילי, שהיה מעורב בשוק השחור בבית, קיבל החלטה אסטרטגית והקריב עוגייה אחת לצורכי חלוקת דוגמיות. הוא שבר אותה לעשר חתיכות וחילק טעימות לאנשים שנראו לו קונים מבטיחים. הקסם של מאמא עשה את שלו, ובין המסחר הישיר עם יצרני האלכוהול הביתי לכסף מבעלי עניין אחרים, בסופו של דבר היה ברשותם בקבוק עם ליטר של נוזל צלול, כה חריף שעצם ריחו העלה דמעות בעיניהם.

"חומר טוב!" הבטיח סמיילי. "הם קוראים לזה משקה לבן, אבל בגדול זה פשוט אלכוהול תוצרת בית." כל אחד מהם שתה לגימה בסבב של שיעולים וטפיחות על הגב, ואת השאר שמרו להופעה.

קוריאולנוס, שעדיין היו לו שישה כדורי פופקורן, שאל לגבי כרטיסים, אבל אנשים נופפו בידם בביטול.

"הם אוספים כסף אחר כך," אמר איש אחד. "כדאי לך לתפוס מקום עכשיו אם אתה רוצה מקום טוב. אמור להיות קהל. הנערה חזרה."

המשמעות של לתפוס מקום היתה לקחת ארגז ישן, גליל בד או דלי פלסטיק ולהתנחל בנקודה שניתן לראות ממנה את הבמה, שהיתה לא יותר מאוסף משטחי עץ בקצה אחד של ה"כירה". קוריאולנוס נשען כנגד הקיר, בערך במרכז החלל. באור העמום לוסי גריי תתקשה להבחין בו, וכך העדיף. הוא נזקק לזמן להחליט איך לגשת אליה. האם היא שמעה שהוא כאן? סביר להניח שלא, כי מי היה מספר לה? בבסיס קראו לו ג'נט, ועלילותיו במשחקי הרעב לא הוזכרו.

הלילה ירד ומישהו לחץ על מתג, מדליק ערבוביה של נורות שנתלו על כבל עתיק ועל כמה כבלים מאריכים חשודים למראה. קוריאולנוס חיפש את היציאה הקרובה ביותר מתוך הנחה ששריפה תהיה בלתי נמנעת. המבנה הישן היה עשוי עץ ומכוסה אבק פחם, כך שכל ניצוץ תועה יהפוך את המקום לכבשן כהרף עין. ה"כירה" החלה להתמלא בתערובת של אוכפי שקט ומקומיים, רובם גברים אבל גם לא מעט נשים. נראה שקרוב למאתיים איש התאספו שם כשילד כחוש כבן שתים־עשרה, בכובע מעוטר נוצות צבעוניות, יצא והציב על הבמה מיקרופון יחיד, מותח חוט אל קופסה שחורה שניצבה בצד. הוא גרר ארגז עץ אל מאחורי המיקרופון ונסוג אל אזור שהוסתר מאחורי שמיכה מרופטת. הופעתו עוררה את הקהל, ואנשים התחילו למחוא כפיים בקצב באופן שהיה בו משהו מדבק. אפילו קוריאולנוס מצא את ידיו מצטרפות. קולות קראו לתחילת ההופעה, ובדיוק כשנראה שזה לא יקרה לעולם, צד השמיכה הוסט לאחור ואל הבמה יצאה ילדה בשמלה ורודה עשויה שכבות־שכבות. היא קדה קידה.

הקהל הריע בעוד הילדה מתחילה לתופף על תוף שהיה תלוי מרצועה סביב צווארה ולרקד אל המיקרופון. "ווהו, מוד אייבורי!" קרא אוכף שקט קרוב לקוריאולנוס, וכך הוא זיהה שזאת בת הדודה שלוסי גריי הזכירה, זאת שמסוגלת לנגן כל שיר ששמעה. זו היתה טענה רצינית יחסית לילדה צעירה כזאת; היא נראתה בת שמונה או תשע לכל היותר.

היא קפצה אל הארגז שהוצב מאחורי המיקרופון ונופפה לקהל. "שלום לכולם, תודה שבאתם הערב! מספיק חם לכם?" היא שאלה בקול מתוק ומצפצף, והקהל צחק. "טוב, אנחנו מתכננים לחמם את העניינים קצת יותר. לי קוראים מוד אייבורי, ואני שמחה להציג בפניכם את הלהק!" הקהל הריע, והיא קדה קידות קטנות עד שהם נרגעו והיא יכלה להתחיל להציג את חברי הלהקה. "על המנדולינה, טאם אמבֵּר!" בחור צעיר, גבוה ורזה בכובע עם נוצה יצא מאחורי המסך כשהוא פורט על כלי דומה לגיטרה אבל עם גוף שהזכיר יותר צורת טיפה. הוא צעד היישר אל צידה של מוד אייבורי בהתעלמות מוחלטת מהקהל, אצבעותיו נעות בקלילות על המיתרים. לאחר מכן יצא הילד שסידר את המיקרופון, הפעם נושא כינור. "וזה קְלֶרְק קַרְמַיין על הכינור!" הכריזה מוד אייבורי, בעודו חוצה את הבמה בנגינה. "ובּארְבּ אז'וּר על הבס!" אישה צעירה וגבוהה בשמלת משבצות כחולה שהגיעה עד קרסוליה גררה אל הבמה כלי שנראה כמו גרסה ענקית של כינור ונופפה לקהל נפנוף מבויש בעודה מצטרפת לאחרים. "ולבסוף, היישר מהביקור שלה בקפיטול, האחת והיחידה, לוסי גריי ביירד!"

קוריאולנוס עצר את נשימתו כשהיא יצאה מסתחררת אל הבמה, גיטרה ביד אחת, סלסולי שמלתה שצבעה ירוק־חומצה מתבדרים סביבה, תווי פניה מאירים יותר בזכות האיפור. הקהל קם על רגליו. היא רצה בקלילות והצטרפה לאחרים, בעוד טאם אמבר גורר את הארגז של מוד אייבורי לאחור, והתייצבה במרכז הבמה מול המיקרופון. "שלום, מחוז שתים־עשרה, התגעגעתם אלי?" היא חייכה חיוך רחב בעודם שואגים בתגובה. "בטח לא ציפיתם שתראו אותי שוב, וגם אני לא ציפיתי לראות אתכם. אבל חזרתי. הנה חזרתי."

אחד מאוכפי השקט, בעידוד חבריו, התקרב אל הבמה ונתן לה בקבוק חצי מלא של משקה לבן.

"מה זה? בשבילי?" היא שאלה ולקחה את הבקבוק. אוכף השקט סימן שזאת מתנה מהקבוצה. "כולכם יודעים שהפסקתי לשתות כשהייתי בת שתים־עשרה!" צחוק גדול מהקהל. "מה? באמת! אם כי נכון שאף פעם לא מזיק להחזיק קצת בהישג יד למטרות רפואיות. תודה רבה, אני באמת מעריכה את זה." היא בחנה את הבקבוק, ואז העיפה בקהל מבט ערמומי ולגמה לגימה. "רק מנקה את הצנרת!" היא אמרה בתמימות בתגובה ליללות. "אתם יודעים, עם איך שאתם מתייחסים אלי, אני לא יודעת למה אני ממשיכה לחזור. אבל עובדה שכן. זה מזכיר לי שיר ישן."

לוסי גריי פרטה על הגיטרה שלה פעם אחת והסתכלה סביב על שאר הלהק, שנאסף בקשת צפופה סביב המיקרופון. "בסדר, ציפורים יפות. ואחת, ושתיים, ואחת ושתיים ושלוש..."

המוזיקה החלה, קצבית ועליזה. קוריאולנוס הרגיש בעקב שלו דופק לפי הקצב עוד לפני שלוסי גריי התקרבה אל המיקרופון.

הלב שלי טיפש, הוא לא מפסיק להשתגע.

קופידון כבר התייאש, אבל מה הוא כבר יודע.

גם אם אשבור אותו, אקבור אותו, אשים עמוק בבור אותו,

עדיין הוא יחזור אליך.

הלב שלי המטופש, כדאי לשים עליו קצת קרח.

אתה מתוק כמו הדבש, מושך דבורים כמו פרח.

גם אם אעקוץ אותו, אפרוץ אותו, לחתיכות אקצוץ אותו,

עדיין הוא יחזור אליך.

זה לא שינה דבר

שיכולת כך לשבור

למה בחרת באיבר

שאיתו אני אוהבת?

כל כך היית מסונוור

שיכולת כך לקבור

דווקא את האיבר

שאיתו אני אוהבת

לוסי גריי עזבה את המיקרופון ואיפשרה לקלרק קרמיין להתקרב ולתת קצת עבודת אצבעות מרשימה על הכינור שלו כשקישט את הנעימה הבסיסית וכל האחרים מלווים אותו. קוריאולנוס לא הצליח להוריד את העיניים מהפנים של לוסי גריי, שהוארו כפי שלא ראה אותן מעולם. ככה היא נראית כשהיא מאושרת, הוא חשב לעצמו. היא יפהפייה! יפהפייה באופן שכל אחד היה יכול לראות, לא רק הוא. זאת היתה עלולה להיות בעיה. הקנאה דקרה לו בלב. אבל לא. היא הנערה שלו, לא? הוא זכר את השיר שהיא שרה בראיונות, על הבחור ששבר לה את הלב, ובחן את הלהק בחיפוש אחר חשוד סביר. היה רק טאם אמבר עם המנדולינה, אבל לא עפו בין השניים שום ניצוצות. אחד המקומיים אולי?

הקהל מחא כפיים לקלרק קרמיין, ולוסי גריי חזרה למיקרופון.

התנחלת לי בגוף ועדיין לא שיחררת.

אנשים עושים פרצוף על כל מה שלי אמרת.

גם אם אתפוס אותו, אדרוס אותו, בשתי רגלי ארמוס אותו,

עדיין הוא יחזור אליך.

הלב שלי קופץ כאילו הוא ארנבת.

הדופק מתרוצץ, הוא לא רוצה לשבת.

גם אם אדביק אותו, אחזיק אותו, בלי נשימה אחניק אותו,

עדיין הוא יחזור אליך.

גם אם אשרוף אותו, אשלוף אותו, אכניע באגרוף אותו,

אקטול אותו, אשתול אותו, באזיקים אכבול אותו,

אשכח אותו, אמעך אותו, לעזאזל אשלח אותו,

עדיין הוא יחזור אליך.

אחרי מחיאות כפיים ושאגות רמות הקהל נרגע והמשיך להאזין.

בעקבות העזרה שלו ללוסי גריי עם החזרות בקפיטול, קוריאולנוס ידע שיש ללהק רפרטואר רחב ומגוון, והם ניגנו גם קטעים אינסטרומנטליים. לפעמים כמה מחברי הלהקה ירדו מהבמה, נעלמו מאחורי השמיכה והשאירו את הבמה לצמד או למופיע יחיד. טאם אמבר הצטיין בנגינה במנדולינה, הקסים את הקהל באצבעותיו הזריזות כברק בעוד פניו נותרות חסרות הבעה ומרוחקות. מוד אייבורי, חביבת הקהל, שרה בקול מצפצף שיר מצחיק ואפל על בתו של כורה שטבעה, והזמינה את הקהל להצטרף לפזמון החוזר, דבר שרבים עשו למרבה ההפתעה. ואולי זה לא היה מפתיע בהתחשב בכך שכולם כבר היו שיכורים ברוח ידידותית.

יקירה לי, יקירה לי,

יקירה, הו קלמנטיין,

אבודה את ואיננה.

צר ומר לי, קלמנטיין.

כמה מהשירים היו כמעט חסרי פשר, עם מילים לא מוכרות שקוריאולנוס נאבק לפענח, והוא זכר שלוסי גריי אמרה שהן מזמן אחר. בעיקר במהלך הקטעים הללו נדמה שחמשת חברי הלהק פונים פנימה, נעים עם המוזיקה ובונים הרמוניות מורכבות בקולותיהם. קוריאולנוס לא נהנה מזה; התוצאה היתה טורדת מנוחה בעיניו. רק אחרי שלושה שירים כאלה לפחות הוא הבין שהם מזכירים לו את העורבנים־החקיינים.

למרבה המזל, רוב השירים היו חדשים ויותר לטעמו, והם סיימו בשיר שזיהה מהאסיף...

לא, אדוני,

שום דבר שתוכל לקחת ממני, לא שווה אגורה שחוקה.

קח את הכול, בחינם. זה לא יכאב לי יותר מדקה.

את מה שאתה יכול לקחת מעולם לא הייתי צריכה!

הקהל לא פיספס את האירוניה שבמילים. הקפיטול ניסה לקחת מלוסי גריי הכול, ונכשל לחלוטין.

כשהתשואות שככו, היא הינהנה אל מוד אייבורי. הילדה רצה אל מאחורי השמיכה וחזרה עם סל ארוג מסרטים ססגוניים.

"תודה רבה לכולכם," אמרה לוסי גריי. "ועכשיו, אתם יודעים איך זה עובד. אנחנו לא גובים כסף על כרטיסים כי לפעמים דווקא אנשים רעבים צריכים מוזיקה יותר מכולם. אבל גם אנחנו נעשים רעבים לפעמים. אז אם תרצו לתת, מוד אייבורי תסתובב ביניכם עם הסל. תודה רבה מראש."

ארבעת חברי הלהק המבוגרים יותר ניגנו בזמן שמוד אייבורי מיהרה בין האנשים ואספה מטבעות בסל שלה. לקוריאולנוס ולחבריו לחדר היו מטבעות ספורים, סכום שממש לא נראה מספיק, אבל מוד אייבורי הודתה להם בקידה מנומסת.

"חכי רגע," אמר קוריאולנוס. "את אוהבת ממתקים?" הוא פתח את שקית הנייר החומה עם אחרוני כדורי הפופקורן כדי שמוד אייבורי תוכל להציץ פנימה, ועיניה נפערו מתענוג. קוריאולנוס הניח את כולם בסל כי ממילא הם נועדו לשם קניית כרטיסים. מהיכרותו עם מאמא, חבילות נוספות היו בדרכן אליהם.

מוד אייבורי עשתה פירואט קטן בתודה, מיהרה בין שאר האנשים בקהל, ואז רצה לבמה למשוך בחצאיתה של לוסי גריי והראתה לה את המטעמים בסל. קוריאולנוס ראה את שפתיה של לוסי גריי מתכווצות בקול של התפעלות ושואלות מהיכן זה. הוא ידע שהרגע הגיע, ומצא את עצמו מתקדם צעד מבין הצללים. גופו עיקצץ מציפייה, בעוד מוד אייבורי מרימה את ידה להצביע עליו. מה תעשה לוסי גריי? האם תכיר בנוכחותו? תתעלם ממנו? האם תזהה אותו בכלל בדמותו החדשה כאוכף שקט?

עיניה עקבו אחר האצבע של מוד אייבורי עד שננעצו בו. הבעה של בלבול חלפה על פניה, ואז זיהוי, ואז שמחה. היא ניענעה בראשה כלא מאמינה וצחקה. "בסדר, בסדר, אנשים. זה... זה אולי הלילה הכי טוב בחיי. תודה לכל מי שהגיע. מה דעתכם שנשלח אתכם למיטות עם עוד שיר אחד אחרון? אולי שמעתם אותי שרה אותו בעבר, אבל הוא קיבל עבורי משמעות חדשה לגמרי בקפיטול. אני חושבת שתוכלו לנחש למה."

קוריאולנוס חזר לאחור למושב שלו — היא ידעה היכן למצוא אותו עכשיו — כדי להקשיב לה ולהתענג על האיחוד הצפוי להם שנמצא במרחק שיר אחד בלבד. עיניו נמלאו דמעות כשהתחילה לשיר את השיר מגן החיות.

למטה בעמק, חשכה מתגנבת,

בשחור הלילה, שמע שריקת הרכבת.

למטה, ילד, שמע שריקת הרכבת.

בעומק הליל, שמע שריקת הרכבת.

קוריאולנוס הרגיש מרפק ננעץ בצלעותיו, וכשהסתכל ראה את סג'אנוס מביט בו בפנים קורנות. מתברר שבכל זאת היה נחמד שעוד מישהו יודע את משמעות השיר. מישהו שידע מה הם עברו.

בנה לי מגדל, גבוה כל כך,

אביט משם, על אהובי שהלך.

אביט עליו, ילד, על אהובי שהלך,

משם אביט על אהובי שהלך.

זה אני, רצה קוריאולנוס לומר לכל האנשים סביבו. אני האהוב. ואני הצלתי את חייה.

כתוב לי מכתב, כתוב בעט הכחול.

שים בול ושלח לי אל כלא הקפיטול.

אל כלא הקפיטול, ילד, אל כלא הקפיטול.

שים בול ושלח לי אל כלא הקפיטול.

האם להתחיל בשלום, או פשוט לנשק אותה?

הוורד אדום, ילד, הסיגלית מלבלבת,

יודעת ציפור שאני אותך אוהבת.

לנשק אותה. בהחלט, פשוט לנשק אותה.

אוהבת אותך, כן, אותך אוהבת.

יודעת ציפור שאני אותך אוהבת.

"לילה טוב, אנשים. אני מקווה שנראה אתכם בשבוע הבא, ועד אז תמשיכו לשיר את השיר שלכם," אמרה לוסי גריי, והלהק כולו קד קידה אחרונה. בעוד הקהל מריע, היא חייכה אל קוריאולנוס. הוא התחיל ללכת לעברה, לעקוף אנשים שאספו את המושבים הזמניים כדי לערום אותם שוב בפינה. כמה אוכפי שקט התגודדו סביבה, והיא פיטפטה איתם, אבל הוא ראה שעיניה מבזיקות לעברו. הוא עצר כדי לתת לה זמן להיחלץ ופשוט להתענג על מראה, קורנת ומאוהבת בו.

אוכפי השקט נפרדו ממנה בברכת לילה טוב והתחילו להתרחק. קוריאולנוס החליק את שערו והתקדם. כשנמצאו רק כחמישה מטרים זה מזה, התחילה מהומה כלשהי ב"כירה", קול זכוכית נשברת ואנשים מוחים, והוא סובב את ראשו לשם. בחור כהה שיער כבן גילו, לבוש חולצה נטולת שרוולים ומכנסיים קרועים בברכיים, נדחף בין האנשים בקהל המידלדל. פניו בהקו מזיעה, ואם לשפוט על פי תנועותיו, נראה שהוא עבר את גבול הסבולת שלו למשקה לבן כבר לפני זמן־מה. על כתף אחת היה תלוי כלי רבוע שצד אחד שלו נראה כמו חלק ממקלדת פסנתר. מאחוריו השתרכה בתו של ראש העיר, מייפר, שהקפידה לא לגעת באיש מהנוכחים ופיה קפוץ בבוז. קוריאולנוס הסתכל לעבר הבמה, היכן שמבט צונן ומרוכז החליף את הבעתה הלהוטה של לוסי גריי. חברי הלהקה האחרים הסתדרו סביבה במחווה מגוננת, עליזות ההופעה מתפוגגת בתערובת של כעס ועצב.

זה הוא, חשב קוריאולנוס בוודאות מוחלטת והבטן שלו התכווצה בצורה לא נעימה. הוא המאהב מהשיר.

24

מוד אייבורי נטעה את גופה הקטן בתקיפות לפני לוסי גריי. היא כיווצה את פניה וידיה נסגרו לאגרופים. "לך מפה, בילי טוֹאפ. אנחנו לא רוצים אותך עוד."

בילי טואפ התנודד קלות בעודו סוקר את הקבוצה. "פחות רוצים ויותר צריכים, מוד אייבורי."

"גם לא צריכים אותך. לך מפה, תתחפף. וקח את החולדה שלך איתך," פקדה מוד אייבורי. לוסי גריי חיבקה אותה בזרוע אחת, מצמידה את ידה לחזה של הילדה כדי להרגיע או לרסן אותה.

"אתם נשמעים חלושים. אתם נשמעים חלושים," הבליע בילי טואפ את המילים, וביד אחת טפח על הכלי שלו.

"אנחנו מסתדרים טוב מאוד בלעדיך, בילי טואפ. החלטת מה שהחלטת. עכשיו תעזוב אותנו בשקט," אמרה בארב אז'ור ופלדה בקולה השקט. טאם אמבר שתק אבל הינהן הנהון קצר של הסכמה.

כאב הבזיק על פניו של בילי טואפ. "ככה גם אתה מרגיש, ק"ק?"

קלרק קרמיין הצמיד את הכינור לגופו.

למרות שחברי הלהק היו שונים בצבעי העור והשיער ובתווי הפנים, קוריאולנוס הבחין בדמיון ברור בין שני אלה. אחים אולי?

"אתה יכול לבוא איתי. אנחנו נסתדר יופי," התחנן בילי טואפ. אבל קלרק קרמיין לא זז ממקומו. "אין בעיה. לא צריך אותך. אף פעם לא הייתי צריך אף אחד מכם. ובחיים לא אצטרך. תמיד הסתדרתי הרבה יותר טוב לבד."

שני אוכפי שקט התחילו לסגור עליו. זה שנתן ללוסי גריי את בקבוק המשקה הלבן הניח יד על זרועו. "בוא, ההופעה נגמרה."

בילי טואפ משך את ידו בכוח, ואז דחף אותו דחיפת שיכורים. בן־רגע מצב הרוח החברותי ב"כירה" השתנה לחלוטין. קוריאולנוס הרגיש במתח, חד כמו סכין. כורים שהתעלמו ממנו או הינהנו לעברו מעל בקבוקי המשקה שלהם, הפכו עכשיו לוחמניים במובהק. אוכפי השקט הזדקפו, דרוכים פתאום, והוא גילה שגופו שלו כמעט עבר לדום. בעוד חצי תריסר אוכפי שקט סוגרים על בילי טואפ, הוא הרגיש בכורים גואים קדימה. בעודו מתכונן לתגרה שלא היה ספק שעומדת לפרוץ, מישהו כיבה את כל האורות וה"כירה" שקעה בחשכה.

הכול קפא לרגע, ואז השתרר כאוס מוחלט. אגרוף חבט בפיו של קוריאולנוס, משלח את אגרופיו שלו לקרב. הוא הכה שרירותית, מתמקד רק ביצירת אזור בטוח סביבו. אותה פראות חייתית שאחזה בו כשהמיועדים צדו אותו בזירה הציפה אותו גם עכשיו. קולה של ד"ר גול הידהד באוזניו. "זאת האנושות במצבה הטבעי. האנושות בצורתה הגולמית." והנה שוב האנושות הגולמית, והנה שוב הוא חלק ממנה. חובט, בועט, שיניו חשופות בחשכה.

צופר צפר שוב ושוב מחוץ ל"כירה", ופנסי משאית הציפו את האזור שליד הדלת. משרוקיות שרקו וקולות צעקו לקהל להתפזר. אנשים מיהרו לעבר היציאה. קוריאולנוס נאבק בגל הגואה וניסה לאתר את לוסי גריי, אבל אז החליט שהסיכוי הטוב ביותר למצוא אותה יהיה בחוץ. הוא פילס דרך בהמון, עדיין חובט פה ושם, עד שנשפך אל אוויר הלילה. המקומיים נמלטו, ואוכפי השקט התגודדו בחבורה רופפת ובקושי ניסו לרדוף אחריהם. רובם אפילו לא היו בתפקיד, ולא היתה יחידה מאורגנת שתתמודד עם ההתפרצות הספונטנית. בחשכה איש לא ידע בוודאות במי הוא נלחם אפילו. מוטב לתת לזה לדעוך. אבל היה בזה משהו מלחיץ; בניגוד לטקס ההוצאה להורג, כאן הכורים השיבו מלחמה.

הוא ליקק את שפתו הפצועה והתמקם לצפות בדלת, אבל אחרוני האנשים יצאו ללא זכר ללוסי גריי, ללהק או אפילו לבילי טואפ. היה מתסכל להגיע קרוב כל כך ולא להצליח לדבר איתה. האם יש כאן יציאה נוספת? כן, הוא נזכר בדלת ליד הבמה, משם כנראה הסתלקו. למייפר ליפ היה פחות מזל. היא עמדה ומשני עבריה אוכפי שקט, לא במעצר אבל גם לא חופשייה ללכת.

"לא עשיתי שום דבר. אין לכם זכות לעכב אותי," היא סיננה אל החיילים.

"אני מצטערת, מיס," אמרה אוכפת שקט. "למען הגנתך אנחנו לא יכולים לתת לך ללכת הביתה לבד. או שתיתני לנו ללוות אותך או שנתקשר לאבא שלך לבקש הנחיות."

האזכור של אביה השתיק את מייפר, אבל לא שיפר את הגישה הכללית שלה. היא רתחה מכעס, שפתיה קפוצות בקו דק ונבזי שהבטיח שמישהו עוד ישלם על זה, רק תנו לה די זמן.

לא נראה שאיש מתלהב במיוחד לקחת אותה הביתה, וקוריאולנוס וסג'אנוס מצאו את עצמם מגויסים לתפקיד, מכיוון שהתנהלו יפה בטקס ההוצאה להורג או כי היו פיכחים יחסית. נוסף עליהם כללו המלווים שני קצינים ושלושה אוכפי שקט אחרים. "בשעה כזאת, באקלים כזה, כנראה עדיף להגזים בזהירות," אמר קצין אחד. "זה לא רחוק."

בעודם עושים את דרכם ברחובות המתפתלים ונעליהם הגבוהות חורקות על החצץ, בחן קוריאולנוס את החשכה בעיניים מצומצמות. בקפיטול היו הרחובות מוארים בפנסים, אבל כאן הוא נאלץ להסתמך על הבזקים אקראיים מחלונות ועל אור הירח החיוור. ללא נשק, ואפילו לא ההגנה שבמדים הלבנים, הוא הרגיש פגיע והקפיד להיצמד לקבוצה. לקצינים היו רובים; לא נותר אלא לקוות שזה ירחיק טיפוסים עוינים. הוא נזכר בדבריה של סבתנו. "אבא שלך נהג לומר שהאנשים האלה שותים מים רק כי הגשם לא עשוי מדם. מסוכן להתעלם מזה, קוריאולנוס." האם הם שם עכשיו, צופים ומחכים להזדמנות להרוות את צימאונם? הוא התגעגע למבטחי הבסיס.

למרבה המזל, לאחר כמה גושי בניינים קצרים הרחובות נפתחו לכיכר נטושה, והוא זיהה שזה המקום שטקס האסיף השנתי נערך בו. כמה זרקורים במרווחים לא שווים עזרו לו לראות את אבני המרצפת תחת רגליו.

"אני אגיע מפה הביתה בלי בעיה," אמרה מייפר.

"אנחנו לא ממהרים," אמר לה אחד הקצינים.

"למה אתם לא עוזבים אותי בשקט?" שאלה מייפר ברוגז.

"למה את לא מפסיקה להסתובב עם האפס ההוא?" הציע הקצין. "תאמיני לי, זה לא ייגמר טוב."

"אל תתערב," היא השיבה.

הם חצו את הכיכר באלכסון, יצאו ממנה והלכו בדרך שלא מזמן נסללה אל הרחוב הבא. החבורה עצרה מול בית גדול, שבמחוז 12 אולי נחשב אחוזה מפוארת, אבל בקפיטול איש לא היה מזכה אותו במבט. מבעד לחלונות, שהיו פתוחים לרווחה בחום אוגוסט, הבחין קוריאולנוס בחדרים מוארים ומרוהטים, הווילונות מתבדרים ברוח מאווררים חשמליים מזמזמים. באפו עלה ניחוח קל של ארוחת ערב — ירך חזיר, כך נדמה לו — ופיו העלה מעט רוק שדילל את טעם הדם מהשפה. אולי טוב שהוא לא מצא את לוסי גריי; שפתיו לא היו במצב לנשיקות.

אחד הקצינים הניח יד על השער, אבל מייפר נדחקה לפניו, מיהרה לאורך השביל וחמקה אל תוך הבית.

"שנגיד להורים שלה?" שאל האחר.

"בשביל מה?" ענה הראשון. "אתה מכיר את ראש העיר. איכשהו אנחנו נהיה האשמים בזה שהיא מתרוצצת בחוץ בלילה. אני מוותר על השטיפה."

האחר רטן בהסכמה, והחבורה פנתה לחצות בחזרה את הכיכר. קוריאולנוס הלך בעקבותיהם, אך קול התנשפות מכנית חרישית לכד את תשומת ליבו, והוא הסתובב אל השיחים האפופים צללים שלאורך צד הבית. הוא הצליח להבחין בדמות חסרת תנועה עומדת באפלולית כשגבה צמוד לקיר. בקומה השנייה נדלק אור, והבוהק הצהוב נשפך מטה וחשף את בילי טואפ, אפו מדמם, מסתכל ישירות עליו במבט זועף. אל חזהו הוא חבק את כלי הנגינה שלו, מקור ההתנשפות המכנית.

שפתיו של קוריאולנוס כבר נפשקו להזהיר את האחרים, אבל משהו עצר בעדו. מה בדיוק? פחד? אדישות? חוסר הידיעה מה תהיה התגובה של לוסי גריי? הלהקה הבהירה היטב מה יחסה ליריבו, אבל הוא לא ידע איך יגיבו אם קוריאולנוס ילשין עליו, אולי יגרום למעצרו. מה אם זה יציג את בילי טואפ באור מעורר אהדה? מישהו שאפשר לצופף את השורות סביבו ולסלוח לו? היה ברור לו שהלהק הם חבורה נאמנה. אבל אולי הם ישמחו על כך? בעיקר לוסי גריי, שאולי יעניין אותה לדעת שאהובה לשעבר רץ למצוא ניחומים אצל בתו של ראש העיר. מה הוא עשה שגרם לגירושו מחיי הלהק, משותפות בלהקה ובבית? הוא זכר את סוף השיר שלה, הבלדה שלה, מהריאיון.

אך נלקחתי באסיף, מה חבל, לא זכית.

אז מה תעשה כשיכסו אותי בחול?

ודאי כאן הסתתרה התשובה.

מייפר נגלתה וסגרה את החלון. ואז נסגר גם הווילון, חוסם את האור ומסתיר את בילי טואפ. השיחים השמיעו קול רשרוש, והרגע חלף.

"קוריאו?" סג'אנוס חזר לקרוא לו. "אתה בא?"

"סליחה, שקעתי במחשבות," אמר קוריאולנוס.

סג'אנוס החווה בראשו אל הבית. "הוא מזכיר לי את הקפיטול."

"אתה לא קורא לקפיטול 'בית'," ציין קוריאולנוס.

"לא. בשבילי הבית תמיד יהיה מחוז שתיים," אישר סג'אנוס. "אבל זה לא משנה. סביר להניח שלעולם לא אראה שוב לא את זה ולא את זה."

בעודם צועדים בחזרה, תהה קוריאולנוס לגבי הסיכויים שלו לראות שוב את הקפיטול. לפני בואו של סג'אנוס הוא חשב שהם שואפים לאפס. אבל אם הוא יוכל לחזור כקצין, אולי אפילו כגיבור, דברים עשויים להתנהל אחרת. כמובן, הוא יזדקק למלחמה כדי להצטיין בה, כפי שסג'אנוס נזקק לכזאת כדי להיות חובש.

כתפיו של קוריאולנוס נרגעו כששערי הבסיס נסגרו מאחוריו. הוא שטף פנים וזחל אל המיטה שלו מעל נחירות השכרות של מקל. הדופק פעם בשפתו הנפוחה כשחזר במחשבותיו אל אירועי הערב. הכול התנהל כמו חלום — לראות את לוסי גריי, לשמוע אותה שרה, השמחה שלה למראהו — עד שבילי טואפ הופיע וקילקל את האיחוד המשמח. עוד סיבה אחת מני רבות לשנוא את בילי טואפ, אף שהיה מספק ביותר לראות איך הלהק דחה אותו מעליו. זה אישר עבורו שלוסי גריי שייכת לו.

ארוחת הבוקר של יום ראשון הביאה איתה חדשות רעות: בגלל התגרה בערב הקודם, לאף חייל אסור לצאת מהבסיס לבדו. הקודקודים שקלו אפילו להכריז שה"כירה" מחוץ לתחום. סמיילי, באג ומקל, אף שסבלו מהנגאובר ומחבורות בעקבות הערב שעבר, קוננו על המצב, מאחר שלא יהיה להם דבר לצפות לו אם היציאות של שבת בערב יבוטלו. לסג'אנוס היה אכפת רק כי לקוריאולנוס היה אכפת, מתוך הבנה שזה אינו אלא מכשול אחד נוסף בפני פגישתו עם לוסי גריי.

"אולי היא תבקר אותך כאן?" הוא הציע בזמן שפינו את המגשים שלהם.

"היא יכולה לעשות דבר כזה?" שאל קוריאולנוס, אבל אז קיווה שהיא לא תעשה זאת גם אם תוכל. היה לו מעט מאוד זמן פנוי, והיכן יוכלו לדבר בכלל? דרך הגדר? האם יראו זאת בבסיס בעין יפה? כשנסחף ברומנטיקה אתמול בערב הוא תיכנן לקדם את פניה בנשיקה פומבית, אבל במבט לאחור זה היה מביא עליו מטח של שאלות מחבריו לחדר, ואין ספק שגבות היו מורמות בקרב הקצינים. כל ההיסטוריה שלהם, כולל הגיוס הכפוי שלו, היו יוצאים לאור, ואיתם הרמאות שלו במשחקים. נוסף על כך, בהתחשב במתח בין המקומיים לאוכפי השקט, יהיה חכם לשמור את מערכת היחסים הזאת בפרטיות. אם יתלחשו דרך הגדר, זה עלול לעודד שמועות שהוא מזדהה עם המורדים, או גרוע מזה, מרגל עבורם. לא, אם ייפגשו הוא יצטרך לבוא אליה. בחשאי. היום תהיה הזדמנות נדירה לאתר אותה, אבל הוא יצטרך חבר כדי לעזוב איתו את הבסיס.

"אני חושב שעדיף שנשמור על העניינים בינינו בסוד. היא עלולה להסתבך אם היא תבוא לכאן. סג'אנוס, יש לך תוכניות היום, או — " הוא התחיל לומר.

"היא גרה במקום שנקרא ה'תפר'," אמר סג'אנוס. "קרוב ליער."

"מה?" אמר קוריאולנוס.

"שאלתי את אחד הכורים אתמול בערב. מאוד באגביות." סג'אנוס חייך. "אל תדאג, הוא היה שיכור מדי בשביל לזכור. וכן, אני אשמח לבוא איתך."

סג'אנוס אמר לחבריהם לחדר שהם הולכים העירה לראות אם יוכלו להחליף חפיסת מסטיק מהקפיטול תמורת נייר מכתבים, אבל התברר שההונאה מיותרת מכיוון שכל חבריהם לקחו את גופיהם האומללים וחזרו למיטות מייד לאחר ארוחת הבוקר. קוריאולנוס הצטער שאין לו כסף לקנות לה מתנה כלשהי, אבל לא היה לו אפילו סנט. בעודם עוברים על פני חדר האוכל בדרך החוצה, נתקלו עיניו במכונת הקרח ועלה בו רעיון. בגלל מזג האוויר החם הורשו החיילים לקחת מהקרח כרצונם לשתייה שלהם או כדי להצטנן. מגע קוביות הקרח על העור סיפק הקלה קלה מסאונת המטבח.

עוגייה, שקוריאולנוס קנה את ליבו בשטיפת כלים חרוצה, נתן לו שקית ניילון ישנה. היום היה כה חם, שהוא הסכים שייקחו קצת קרח בדרך החוצה למניעת מכת חום. קוריאולנוס לא ידע אם יש ללהק מקפיא, אבל על פי הבתים שחלף על פניהם בדרכו לטקס ההוצאה להורג, נראה לו שמדובר במותרות שרק מעטים יכלו להרשות לעצמם. בכל אופן, הקרח היה חינם והוא לא רצה לבוא בידיים ריקות.

הם חתמו בשער, בעוד השומר מזכיר להם להיזהר, ויצאו לכיוון שזכרו שמוביל לכיכר העיר. קוריאולנוס חשש. אבל המכרות היו סגורים באותו היום ודממה כיסתה את המחוז. האנשים המעטים שחלפו על פניהם התעלמו מהם. בכיכר היתה פתוחה רק מאפייה קטנה, דלתותיה פתוחות לרווחה כדי לאפשר לרוח לחדור ולהקל את חום התנורים. לבעלים, אישה שפניה סמוקות כמו סלק, לא היה עניין רב לספק הנחיות למי שאינו קונה דבר, ולכן סג'אנוס החליף את המסטיק המיוחד שלו בכיכר לחם. ליבה של האישה התרכך, והיא לקחה אותם החוצה לכיכר והראתה להם באיזה רחוב ללכת כדי להגיע לתפר.

מעבר למרכז העיר השתרע התפר קילומטרים לכל כיוון, הרחובות הרגילים התמוססו עד מהרה לרשת של סמטאות קטנות ואלמוניות, שטיפסו והסתיימו ללא סיבה ברורה. בכמה מהן היו שורות של בתים ישנים זהים; באחרות מבנים ארעיים שיהיה נדיב לכנות אותם צריפונים. בתים רבים היו כה מוגפים, מוטלאים או הרוסים, שמהמסגרת המקורית לא נותר אלא זיכרון. רבים אחרים ננטשו וחלקים פורקו מהם.

ללא רשת רחובות מסודרת או ציוני דרך מיוחדים, קוריאולנוס איבד תחושת כיוון באופן מיידי כמעט, ושוב התעורר בו מתח. מדי פעם הם עברו על פני מישהו שישב על סף דלתו או בצל הבית. איש מהם לא נראה ידידותי במיוחד. היצורים החברותיים היחידים היו הזבובונים, שהיו מרותקים לשפה הפצועה של קוריאולנוס והיה צריך לגרש אותם ללא הפסקה. השמש קפחה על ראשיהם, והרטיבות שהתעבתה על שקית הקרח הנמס הותירה כתם על שרוול המכנסיים של קוריאולנוס. גם התלהבותו נמסה לאיטה. הסחרור שהרגיש בלילה הקודם ב"כירה", התערובת המשכרת של אלכוהול וכמיהה, נדמו עכשיו כמו הזיה של חום קודח. "אולי זה היה רעיון גרוע."

"באמת?" שאל סג'אנוס. "אני די בטוח שאנחנו הולכים בכיוון הנכון. אתה רואה את העצים האלה שם?"

קוריאולנוס הבחין בציצית ירוקה במרחק. הוא המשיך לגרור את רגליו הלאה וחשב בחיבה על המיטה שלו. הוא נזכר שבימי ראשון מגישים נקניק מטוגן עם תפוחי אדמה. אולי הוא לא מתאים לתפקיד המאהב. אולי הוא מתבודד מטבעו. קוריאולנוס סנואו, מתבודד יותר ממאהב. דבר אחד אפשר לומר על בילי טואפ, וזה שהוא הסריח מרגשות עזים. האם זה מה שלוסי גריי רצתה? תשוקה, מוזיקה, אלכוהול, אור ירח ונער פרוע שמאמץ את כל אלה? לא אוכף שקט מיוזע, שמופיע על סף דלתה ביום ראשון בבוקר עם שפה פצועה ושקית קרח מידלדלת.

הוא הניח לסג'אנוס לצעוד בראש והלך בעקבותיו ברחובות המרוצפים בלי להגיד דבר. בסופו של דבר יימאס לסג'אנוס, והם יוכלו לחזור ולהשלים את מטלת כתיבת המכתבים. סג'אנוס, טיגריס, חבריו, הסגל, כולם טעו לגביו. אהבה או שאפתנות מעולם לא הניעו אותו לפעולה, רק הרצון לזכות בפרס ובעבודה בירוקרטית שקטה ונחמדה שתשאיר לו שפע של זמן להשתתף במסיבות תה. פחד ו... איך קרא לה הדיקן הייבוטום? אה, כן, ריקנית. ריקני כמו אמא שלו. איזו אכזבה הוא היה לקרסוס זנתוס סנואו.

"תקשיב," אמר סג'אנוס ותפס בזרועו.

קוריאולנוס עצר וזקף ראש. קול גבוה פילח את אוויר הבוקר בנעימה מלנכולית. מוד אייבורי? הם פנו בכיוון המוזיקה. בקצה שביל בשולי התפר עמד בית קטן עשוי עץ, נוטה בזווית מסוכנת כמו עץ ברוח עזה. חלקת העפר של החצר הקדמית היתה נטושה, אז הם עשו את דרכם סביב מקבצי פרחי בר בשלבים שונים של פריחה וקמילה, שנראה שנשתלו שם ללא סדר או היגיון. כשהגיעו לאחורי הבית הם גילו את מוד אייבורי יושבת במרפסת מאולתרת בשמלה ישנה שהיתה גדולה עליה בשתי מידות. היא פיצחה אגוזים שהניחה על לבנה, חובטת בהם באבן בקצב השירה.

"יקירה לי" — טראח — "יקירה לי" — טראח — "יקירה, הו קלמנטיין!" — טראח. היא נשאה מבט וחייכה כאשר ראתה אותם. "אני זוכרת אותך!" היא הברישה חתיכות קליפה מהשמלה ורצה אל תוך הבית.

קוריאולנוס ניגב את פניו בשרוולו וקיווה שהשפה שלו לא תיראה גרוע מדי כשלוסי גריי תופיע. אבל במקומה חזרה מוד אייבורי עם בארב אז'ור הישנונית, שאספה את השיער שלה בקשר חפוז. בדומה למוד אייבורי, גם היא החליפה את בגדי ההופעה בשמלה שהיה אפשר למצוא על כל אחת במחוז 12. "בוקר טוב," היא אמרה. "אתם מחפשים את לוסי גריי?"

"הוא חבר שלה מהקפיטול," הזכירה לה מוד אייבורי. "זה שהציג אותה בטלוויזיה, רק שהוא כמעט קירח עכשיו. הוא נתן לי את כדורי הפופקורן."

"טוב, בהחלט נהנינו מהם ואנחנו מעריכים את כל מה שעשית למען לוסי גריי," אמרה בארב אז'ור. "אני חושבת שתוכל למצוא אותה באחו. לשם היא הולכת מוקדם לעבוד כדי לא להפריע לשכנים."

"אני אראה לכם. תנו לי!" מוד אייבורי קפצה מהמרפסת ואחזה בידו של קוריאולנוס כאילו הם חברים ותיקים. "זה מפה."

לקוריאולנוס, שלא היו לו אחים קטנים או קרובי משפחה צעירים אחרים, היה מעט מאוד ניסיון עם ילדים, אבל זה גרם לו להרגיש מיוחד, איך שהיא נצמדה אליו, היד הקרירה הקטנה נתונה, מלאת אמון, בשלו. "אז ראיתם אותי בטלוויזיה?"

"רק בערב ההוא. לא היו עננים וטאם אמבר השתמש בהרבה נייר כסף. בדרך כלל המסך מלא שלג, אבל זה מיוחד שיש לנו טלוויזיה בכלל," הסבירה מוד אייבורי. "לרוב האנשים אין. ממילא אין הרבה מה לראות, רק את החדשות המשעממות."

ד"ר גול יכלה לדבר כמה שתרצה על מציאת דרכים לעניין את האנשים במשחקי הרעב, אבל אם כמעט לאיש במחוזות לא היתה טלוויזיה פועלת, ההשפעה תהיה מוגבלת לשלב האסיף, כשכולם התאספו יחד במקום פומבי.

בזמן שהלכו בכיוון היער, מוד אייבורי פיטפטה על המופע שלהם בערב הקודם ועל התגרה שאחריו. "מצטערת שחטפת אגרוף," היא אמרה והצביעה על השפה שלו. "זה הכול בגלל בילי טואפ. לאיפה שהוא הולך, הצרות באות איתו."

"הוא אחיך?" שאל סג'אנוס.

"אה, לא, הוא בן קְלֵייד. הוא וקלרק קרמיין אחים. אנחנו כל השאר בנות דודות ממשפחת ביירד. וטאם אמבר הוא נשמה אבודה," אמרה מוד אייבורי בענייניות.

אז לוסי גריי לא היתה היחידה שמדברת מוזר. זה כנראה היה עניין כזה של הלהק. "נשמה אבודה?" שאל קוריאולנוס.

"בטח. הלהק מצא את טאם אמבר כשהוא היה תינוק קטן. מישהו השאיר אותו בקופסת קרטון לצד הדרך, אז הוא שלנו. הפסד שלהם, כי אף אחד בעולם לא פורט כמוהו," הכריזה מוד אייבורי. "אבל הוא לא מדבר הרבה. זה קרח?"

קוריאולנוס טילטל את גוש הקוביות המצטמק. "מה שנשאר ממנו."

"יופי, לוסי גריי תאהב את זה. יש לנו מקרר, אבל המקפיא התקלקל מזמן," אמרה מוד אייבורי. "זה מרגיש חגיגי שיש קרח בקיץ. כמו פרחים בחורף. נדיר."

קוריאולנוס הסכים איתה. "סבתא שלי מגדלת ורדים בחורף. אנשים עושים מזה סיפור גדול."

"לוסי גריי אמרה שיש לך ריח של ורדים," אמרה מוד אייבורי. "כל הבית שלכם מלא?"

"היא מגדלת אותם על הגג," אמר לה קוריאולנוס.

"על הגג?" ציחקקה מוד אייבורי. "איזה מקום מצחיק לגדל פרחים. הם לא מחליקים למטה?"

"זה גג שטוח, מאוד מאוד גבוה. עם הרבה שמש," הוא אמר. "אפשר לראות את כל הקפיטול משם."

"לוסי גריי לא אהבה את הקפיטול. הם ניסו להרוג אותה," אמרה מוד אייבורי.

"כן," הוא הודה. "זה בטח לא היה לה מאוד נעים."

"היא אמרה שאתה היית הדבר הטוב היחיד שם, ועכשיו אתה כאן." מוד אייבורי משכה בידו. "אתה תישאר כאן, נכון?"

"זאת התוכנית," אמר קוריאולנוס.

"אני שמחה. אני מחבבת אותך, והיא תשמח," היא אמרה.

בשלב הזה הגיעו השלושה לפאתי שדה גדול שהתמשך מטה עד גבול היער. בניגוד למרחבי העשבים השוטים שמול עץ התלייה, כאן היו עשב גבוה, טרי ורענן ומרבדים של פרחי בר ססגוניים. "הנה היא, עם שיימוס." מוד אייבורי הצביעה על דמות יחידה על סלע. לבושה בשמלה אפורה כשמה, לוסי גריי ישבה בגבה אליהם וראשה רכון מעל הגיטרה שלה.

שיימוס? מי זה שיימוס? עוד חבר בלהק? ואולי הוא שגה בפירוש המקום של בילי טואפ בחייה ושיימוס היה המאהב? קוריאולנוס הצל על עיניו בכף ידו אבל לא ראה אלא אותה. "שיימוס?"

"העז שלנו. אל תתבלבל בגלל שיש לה שם של בן; היא נותנת ארבעה ליטר חלב ביום כשהיא רוצה," אמרה מוד אייבורי. "אנחנו מנסים לאסוף מספיק שמנת לחמאה, אבל זה לוקח נצח."

"אה, אני אוהב חמאה," אמר סג'אנוס. "וזה מזכיר לי, שכחתי לתת לך את הלחם הזה. כבר אכלת ארוחת בוקר?"

"לא אכלתי וזאת עובדה," אמרה מוד אייבורי ובחנה את הכיכר בעניין.

סג'אנוס נתן לה אותה. "מה דעתך שנחזור לבית ונאכל ממנו עכשיו?"

מוד אייבורי תחבה את הלחם תחת זרועה. "ומה עם לוסי גריי וזה?" היא שאלה והחוותה בראשה אל קוריאולנוס.

"הם יוכלו להצטרף אלינו אחרי שיפטפטו קצת," אמר סג'אנוס.

"בסדר," היא הסכימה והעבירה את ידה אל סג'אנוס. "יכול להיות שבארב אז'ור תכריח אותנו לחכות להם. אתה יכול לעזור לי לפצח אגוזים אם אתה רוצה. הם מהשנה שעברה אבל עוד לא עשו אף אחד חולה."

"תשמעי, זאת ההצעה הכי מוצלחת שקיבלתי כבר הרבה מאוד זמן." סג'אנוס פנה אל קוריאולנוס. "נתראה אחר כך?"

קוריאולנוס הרגיש מודע לעצמו. "אני נראה בסדר?"

"משגע. סמוך עלי, השפה הזאת רק עובדת לטובתך, חייל," אמר סג'אנוס, והוא פנה וחזר בכיוון הבית עם מוד אייבורי.

קוריאולנוס העביר יד על ראשו, ותחושת השיער המדגדג בקצות אצבעותיו הוסיפה למתח שלו. זה עלה בהרבה על כל תקוותיו, לפגוש אותה ככה בפרטיות, בשדה מלא פרחי בר ויום שלם לפניהם. בדיוק ההפך מכפי שהיה יכול להיות מפגש חפוז ב"כירה" המטונפת. אפשר אפילו לומר שזה היה רומנטי. הוא התקדם בשקט רב ככל האפשר. בגדול היא היתה תעלומה עבורו, והוא שמח על ההזדמנות לצפות בה ברגע כזה כשהיא לא מודעת לעצמה.

כשהתקרב הוא שמע את השיר ששרה בליווי שקט של הגיטרה שלה.

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

על ענפיו תלו אדם אשר ראשים רוצץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

איך ניפגש ליד עץ התלייה בחצות.

הוא לא זיהה את השיר, אבל הוא הזכיר לו את תלייתו של המורד שלשום. האם היא היתה שם? האם זה מה שהביא לכתיבת השיר?

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

קרא המת לאהובה לברוח, ולא התלוצץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

איך ניפגש ליד עץ התלייה בחצות.

אה, כן. זאת באמת היתה התלייה של ארלו, איפה עוד היה איש מת קורא לאהובתו לברוח? "תברחי! תברחי, ליל! תב — !" רק העורבנים־החקיינים הלא טבעיים הללו איפשרו דבר כזה. אבל את מי היא הזמינה להיפגש איתה ליד העץ? האם בהכרח מישהו? ואולי זה מסר מוצפן עבורו? אולי היא תיכננה לשיר אותו בשבת הבאה כהודעה סודית עבורו, שיפגוש אותה בחצות ליד עץ התלייה? לא שהוא היה יכול להגיע, לעולם לא היו מאפשרים לו לצאת מהבסיס בשעה כזאת. אבל היא בטח לא ידעה את זה.

לוסי גריי זימזמה לעצמה עכשיו, מנסה אקורדים שונים עם הנעימה, והוא התפעל מעיקול צווארה, מעורה היפה. בעודו מתקרב, דרכה רגלו על ענף מת, שנשבר בקול פיצוח חד. היא זינקה מהסלע וגופה התפתל לאחור בעודה קמה, עיניה פעורות מפחד, והגיטרה מונפת כאילו כדי לחסום התקפה. לרגע הוא חשב שהיא עומדת לברוח, אבל הבהלה שלה התחלפה בהקלה למראהו. היא ניענעה בראשה, הכי קרובה למבוכה שאי־פעם ראה אותה, והשעינה את הגיטרה שלה כנגד הסלע. "מצטערת. רגל אחת שלי עדיין בזירה."

אם הכניסה הקצרה שלו למשחקים הותירה אותו מתוח ומסויט, ניתן רק לדמיין איזו פגיעה זה הותיר בה. החודש האחרון טילטל את חייהם ושינה אותם באופן בלתי הפיך. עצוב, למען האמת, שכן שניהם היו אנשים די יוצאי דופן, שקיבלו מהעולם את היחס הקשוח ביותר.

"כן, היא משאירה רושם רציני," הוא אמר. הם עמדו כך רגע, מתענגים זה על מראה זה, ואז נעו כאיש אחד. שקית הקרח חמקה מידו בעודה כורכת זרועות סביבו וגופה נמס אל שלו. הוא חיבק אותה בכוח, נזכר כמה חשש לה, ולעצמו, וכיצד לא העז לדמיין את הרגע הזה מכיוון שנדמה כה בלתי מושג. אבל הנה הם כאן, מוגנים באחו היפהפה הזה. שלושת אלפים קילומטרים מהזירה. לאור יום קורן, ובלי איש ביניהם.

"מצאת אותי," היא אמרה.

במחוז 12? בפאנם? בעולם עצמו? לא משנה. "ידעת שאמצא אותך."

"קיוויתי. לא ידעתי. לא נראה שהסיכויים לטובתי." היא נשענה לאחור במידה מספקת לשחרר יד אחת, וריפרפה על שפתיו באצבעותיה. הוא הרגיש ביבלות ממיתרי הגיטרה שלה, בעור הרך המקיף אותן, בעודה בוחנת את הפציעה מהערב הקודם. ואז, כמעט בביישנות, היא נישקה אותו, משלחת גלי הלם בכל גופו. הוא התעלם מהכאב בשפתיו והשיב נשיקה ברעב ובסקרנות, וכל עצב בגופו מתעורר לחיים. הוא נישק אותה עד שהשפה שלו התחילה לדמם מעט, והיה ממשיך אלמלא התנתקה ממנו.

"הנה," היא אמרה. "בוא נלך לצל."

שארית הקרח חרקה תחת רגלו והוא הרים את השקית. "זה בשבילך."

"הו, תודה לך." לוסי גריי הובילה אותו לשבת למרגלות הסלע. היא לקחה את השקית, נשכה פינה אחת ליצירת חור זעיר והרימה את השקית לגובה כדי לאפשר לקרח שנמס לטפטף אל פיה. "אוח. נראה לי שזה הדבר הקר היחיד מהצד הזה של נובמבר." ידה לחצה על השקית, משלחת רסס קל על פניה. "זה נפלא; בוא, תישען לאחור." הוא הטה את ראשו לאחור והרגיש במים נוטפים על שפתיו, וליקק אותן בדיוק בזמן לעוד נשיקה ארוכה. ואז היא התרוממה על ברכיה ואמרה, "אז מה, קוריאולנוס סנואו, מה אתה עושה באחו שלי?"

באמת מה? "מבלה קצת זמן עם הנערה שלי," הוא אמר.

"אני בקושי יכולה להאמין." לוסי גריי סקרה את האחו. "מאז האסיף שום דבר לא נראה לי ממש אמיתי. והמשחקים היו פשוט סיוט."

"גם בשבילי," הוא אמר. "אבל אני רוצה לשמוע מה עבר עלייך. מחוץ למצלמות."

הם ישבו זה לצד זה כשהכתפיים, הצלעות והירכיים לחוצות אלה אל אלה, הידיים משולבות, מחליפים סיפורים בעודם חולקים את מי הקרח. לוסי גריי התחילה בתיאור הימים הראשונים של המשחקים, כשהסתתרה עם ג'סאפ שהפך חולה יותר ויותר. "לא הפסקנו לעבור מנקודה לנקודה במנהרות. זה כמו מבוך שם למטה. וג'סאפ המסכן נעשה יותר חולה ומטורף מכלבת מדקה לדקה. בלילה הראשון ישנו ליד הכניסה. זה היית אתה, נכון? שבאת להזיז את מרקוס?"

"אני וסג'אנוס. הוא התגנב פנימה כדי... טוב, אני אפילו לא בטוח למה, כאיזו הצהרה. שלחו אותי פנימה להחזיר אותו," הסביר קוריאולנוס.

"אתה הרגת את בובין?" היא שאלה בשקט.

הוא הינהן. "לא היתה לי ברירה. ואז שלושה מהאחרים ניסו להרוג אותי."

פניה קדרו. "אני יודעת. יכולתי לשמוע אותם מתפארים בזה כשהם חזרו מהשער המסתובב. חשבתי שאולי אתה מת. זה הפחיד אותי, המחשבה שאני אאבד אותך. לא נשמתי בכלל עד ששלחת את המים."

"אז את יודעת איך הרגשתי בכל רגע ורגע," אמר קוריאולנוס. "לא הצלחתי לחשוב על שום דבר מלבדך."

"גם אני עליך." היא כופפה אצבעות. "החזקתי בפודרייה כל כך חזק, שיכולת לראות את הצורה של הוורד מוטבעת בכף היד שלי."

הוא תפס בידה ונישק את כף היד. "כל כך רציתי לעזור, והרגשתי כל כך חסר תועלת."

היא ליטפה את לחיו. "לא, לא. הרגשתי שאתה דואג לי. עם המים, והאוכל, ותאמין לי שלהוציא את בובין מהמשחק היה משמעותי מאוד, למרות שאני יודעת שזה בטח היה נורא בשבילך. בשבילי זה בטוח היה." לוסי גריי הודתה בשלוש הריגות. תחילה וובי, אף שהיא לא התכוונה שדווקא היא תהיה מטרה. לוסי גריי הניחה בקבוק עם כמה לגימות מים וקצת אבקה שייראה כאילו נשמט בטעות במנהרות, וובי היתה פשוט זאת שמצאה אותו. "קיוויתי שזאת תהיה קורל." היא טענה שריפר, שהרעילה את השלולית שלו, נדבק בכלבת כשג'סאפ ירק לו בעין בגן החיות. "אז באמת שזאת היתה המתת חסד. חסכתי ממנו את מה שעבר על ג'סאפ. והחיסול של טריץ' עם הנחש היה הגנה עצמית. אני עדיין לא יודעת למה הנחשים האלה כל כך אהבו אותי. אני לא בטוחה שזה היה בגלל השירה שלי. נחשים לא שומעים טוב בכלל."

אז הוא סיפר לה. על המעבדה, וקלמנסיה, והתוכנית של ד"ר גול לשחרר את הנחשים בזירה, ואיך הוא שמט בחשאי את הממחטה שלו, הממחטה של אבא שלו, אל תוך מכל הנחשים כדי שהם יתרגלו לריח שלה. "אבל הם מצאו אותה, והיה עליה דנ"א של שנינו."

"ובגלל זה אתה כאן? לא בגלל רעל העכברים בפודרייה?" היא שאלה.

"כן," הוא אמר. "חיפית עלי נהדר בעניין הזה."

"עשיתי כל מה שיכולתי." היא הירהרה רגע במה שאמר. "טוב, אז זהו זה. אני הצלתי אותך מהאש, ואתה הצלת אותי מהנחשים. כל אחד אחראי לחיים של השני עכשיו."

"כן?" הוא שאל.

"בטח," היא אמרה. "אתה שלי ואני שלך. זה כתוב בכוכבים."

"אז אי אפשר להימנע מזה." הוא רכן אליה ונישק אותה, סמוק מאושר, מכיוון שגם אם לא האמין בכיתוב בין גרמי השמיים, היא כן האמינה בזה, ודי יהיה בזה כדי להבטיח שתהיה נאמנה לו. לא שנאמנותו שלו עמדה בספק. אם הוא לא התאהב באף אחת מהבנות בקפיטול, לא סביר שמישהי מההיצע של מחוז 12 תוכל לפתות אותו.

תחושה משונה באזור הצוואר משכה את תשומת ליבו, והוא מצא את שיימוס מלחכת את הצווארון שלו. "אה, שלום. אפשר לעזור לך, גברתי?"

לוסי גריי צחקה. "האמת שאתה יכול אם אתה רוצה. צריך לחלוב אותה."

"לחלוב. הממ. אני לא בטוח ממה להתחיל," הוא אמר.

"מדלי. בבית." היא התיזה קצת מי קרח בכיוונה של שיימוס, והעז הרפתה מהצווארון. לוסי גריי קרעה את השקית, הוציאה את שתי הקוביות האחרונות והכניסה אחת לפה של קוריאולנוס ואחת לשלה. "באמת נחמד שיש קרח בעונה הזאת. מותרות בקיץ וקללה בחורף."

"אי אפשר פשוט להתעלם ממנו?" שאל קוריאולנוס.

"לא כאן. בינואר הצינורות שלנו קפאו ונאלצנו להמס גושי קרח על התנור כדי שיהיו לנו מים. לשישה אנשים ולעז? תהיה מופתע לשמוע כמה עבודה זה היה. המצב השתפר כשהתחיל לרדת שלג; הוא נמס מהר." לוסי גריי אחזה בחבל של שיימוס ולקחה גם את הגיטרה שלה.

"תני לי." קוריאולנוס הושיט יד לכלי, ואז תהה אם היא תסכים להפקיד אותו בידיו.

לוסי גריי מסרה לו את הגיטרה ללא היסוס. "היא לא מפוארת כמו זאת שפלוריבוס השאיל לנו, אבל היא מפרנסת אותנו. רק שהולכים ונגמרים לנו המיתרים, ואלה שעושים לבד לא מספיקים. אתה חושב שאם אני אכתוב לו הוא יוכל לשלוח לי כמה? אני בטוחה שנשארו לו מהמועדון שלו. אני יכולה לשלם. עדיין נשאר לי רוב הכסף שהדיקן הייבוטום נתן לי."

קוריאולנוס עצר בבת אחת. "הדיקן הייבוטום? הדיקן הייבוטום נתן לך כסף?"

"כן, אבל זה היה די חשאי. בהתחלה הוא התנצל על מה שעברתי, ואז הוא דחף לי לכיס חבילת שטרות. שמחתי לקבל אותה. הלהק לא הופיע כשלא הייתי. הם היו נסערים מדי מזה שאיבדו אותי," היא אמרה. "בכל מקרה, אני יכולה לשלם על המיתרים אם הוא יסכים לעזור."

קוריאולנוס הבטיח לה שישאל אותו במכתב הבא שלו, אבל החדשות על הנדיבות החשאית של הדיקן הייבוטום לא היו ברורות לו. למה שהתגלמות הרשע יעזור לחברה של קוריאולנוס? מתוך כבוד? רחמים? תחושת אשמה? גחמה בהשפעת המורפליום? הוא הירהר בשאלה בעודם עושים את דרכם למרפסת הקדמית שלה, שבה היא קשרה את שיימוס.

"בוא תיכנס. תפגוש את המשפחה." לוסי גריי אחזה בידו והובילה אותו לדלת. "מה שלום טיגריס? הלוואי שהייתי יכולה לומר לה תודה פנים אל פנים על הסבון ועל השמלה שלי. עכשיו כשאני בבית, אני רוצה לשלוח לה מכתב, ואולי שיר, אם אני אצליח לחשוב על משהו מספיק מוצלח."

"זה ימצא חן בעיניה," אמר קוריאולנוס. "המצב לא כל כך טוב בבית."

"אני בטוחה שהן מתגעגעות אליך. יש עוד בעיות?" היא שאלה.

לפני שהוא הספיק לענות הם נכנסו לבית. הוא היה כולו חדר אחד גדול ופתוח, עם מה שנראה כמו אזור שינה למעלה בעליית גג פתוחה. לאורך הקיר האחורי ציינו את אזור המטבח תנור פחמים, כיור, מדף כלי אוכל ומקרר עתיק. על הקיר הימני היה מתלה תלבושות, ואוסף הכלים שלהם משמאל. טלוויזיה ישנה עם אנטנה ענקית שהתפצלה כמו קרניים, משופצרת בחתיכות נייר כסף, ניצבה על ארגז. מלבד כמה כיסאות ושולחן, המקום היה ריק מרהיטים.

טאם אמבר ישב כשהוא נשען לאחור באחד הכיסאות. המנדולינה נחה בחיקו אבל הוא לא ניגן. קלרק קרמיין עמד בעליית הגג בראש מורכן והסתכל במבט אומלל על בארב אז'ור ומוד אייבורי, שנראו זועמות. למראם, מוד אייבורי חצתה בריצה את החדר והתחילה למשוך את לוסי גריי לעבר החלון שהשקיף על החצר האחורית. "לוסי גריי, הוא שוב עושה צרות!"

"נתתם לו להיכנס?" שאלה לוסי גריי. נראה שהיא יודעת למי הכוונה.

"לא. הוא אמר שהוא בסך הכול רוצה את מה שנשאר מהדברים שלו. זרקנו הכול מאחור," אמרה בארב אז'ור וזרועותיה משולבות במורת רוח.

"אז מה הבעיה?" לוסי גריי דיברה בשלווה, אבל קוריאולנוס הרגיש באחיזתה מתהדקת.

"זה," אמרה בארב אז'ור והחוותה בראשה אל החלון האחורי.

קוריאולנוס הלך בעקבות לוסי גריי להסתכל על החצר האחורית. מוד אייבורי נדחפה ביניהם. "סג'אנוס היה אמור לעזור לי עם האגוזים."

בילי טואפ כרע על הקרקע ולצידו ערימת בגדים וכמה ספרים. הוא דיבר בקצב מהיר בעודו משרטט תמונה כלשהי באדמה. פה ושם הוא החווה בידו והצביע לכאן ולשם. מולו, כורע על ברך אחת, האזין סג'אנוס בתשומת לב. הוא הינהן להראות שהבין ופה ושם זרק שאלה. אף שהמראה של בילי טואפ במקום שראה בו עכשיו את השטח שלו היה מעצבן, לא נראה לקוריאולנוס שיש מקום לדאגה. הוא לא הצליח להעלות על דעתו על מה יש לבחור ולסג'אנוס לדבר. אולי הם מצאו סיבה משותפת למרמור — נניח המשפחות שלהם שלא מבינות אותם — וקיטרו על זה יחד?

"אתם דואגים בגלל סג'אנוס? הוא בסדר. הוא ידבר עם כל אחד." קוריאולנוס ניסה לשווא לזהות מה צייר בילי טואפ בעפר. "מה הוא מצייר?"

"נראה כמו הנחיות לדרך," אמרה בארב אז'ור ולקחה ממנו את הגיטרה. "ואם אני צודקת, כדאי מאוד שהחבר שלך ילך הביתה."

"אני אטפל בזה." לוסי גריי התחילה לשחרר את ידה מידו של קוריאולנוס, אבל הוא סירב להרפות. "תודה, אבל אתה לא צריך להתמודד עם כל הצרות מהעבר שלי."

"זה כנראה כתוב בכוכבים," אמר קוריאולנוס בחיוך. ממילא הגיע הזמן שהוא יתעמת עם בילי טואפ ויציב כמה כללים. בילי טואפ חייב להשלים עם כך שלוסי גריי כבר לא שלו, אלא שייכת מעכשיו לחלוטין ולתמיד לקוריאולנוס.

לוסי גריי לא ענתה, אבל הפסיקה לנסות לחלץ את ידה. בעודם עוברים בשקט בדלת האחורית הפתוחה, קוריאולנוס נאלץ לצמצם את עיניו בשמש אוגוסט הקורנת שטיפסה בינתיים גבוה בשמיים. הצמד היה שקוע כל כך בשיחה, שרק כשלוסי גריי נעמדה ממש מעליהם בילי טואפ הגיב וטישטש את התמונה בעפר בכף ידו.

ללא הרמז מבארב אז'ור ייתכן שקוריאולנוס לא היה מבין מה ראה, אבל בזכותו הוא זיהה את התמונה כמעט מייד. זאת היתה מפה של הבסיס.

25

סג'אנוס נרתע, וקוריאולנוס לא היה יכול אלא לחשוב שעשה זאת באופן מעורר חשד. הוא קם במהירות על רגליו בעודו מבריש את האבק ממדיו. בילי טואפ, לעומת זאת, קם באיטיות, כמעט בתנועות עצלות, כדי להתעמת איתם.

"תראו מי החליטה שהיא כן מדברת איתי," הוא אמר וחייך במתח אל לוסי גריי. האם זאת היתה הפעם הראשונה שהם דיברו מאז משחקי הרעב?

"סג'אנוס, מוד אייבורי לא תסלח לך על האגוזים שנטשת," היא אמרה.

"כן, באמת הזנחתי את חובתי." סג'אנוס הושיט יד לבילי טואפ, שלא היסס ללחוץ אותה. "שמחתי לפגוש אותך."

"בטח, גם אני אותך. תוכל למצוא אותי ב"כירה" חלק מהשבוע, אם אתה רוצה להמשיך לדבר," ענה בילי טואפ.

"אני אזכור את זה," אמר סג'אנוס ופנה בכיוון הבית.

לוסי גריי הרפתה מידו של קוריאולנוס וזקפה כתפיים מול בילי טואפ. "לך מפה, בילי טואפ. ואל תחזור."

"או שמה, לוסי גריי? תשסי בי את אוכפי השקט שלך?" הוא צחק.

"אם לא תהיה לי ברירה," היא אמרה.

בילי טואפ העיף מבט בקוריאולנוס. "נראה לי צמד די לא מזיק."

"אתה לא מבין. אי אפשר לתקן את מה שעשית," אמרה לוסי גריי.

בילי טואפ נראה כועס. "את יודעת שלא ניסיתי להרוג אותך."

"אני יודעת שאתה עדיין מסתובב עם זאת שכן," ענתה לוסי גריי מייד. "שמעתי שאתה מרגיש ממש כמו בן בית אצל ראש העיר."

"ומי שלח אותי לשם, הא? מגעיל אותי איך שאת עובדת על הילדים. לוסי גריי המסכנה. הכבשה התמימה," הוא אמר בבוז.

"הם לא טיפשים. גם הם רצו שתסתלק," היא סיננה.

ידו של בילי טואפ הצליפה ותפסה במפרק כף ידה, מושכת אותה אליו. "לאן בדיוק אני אמור ללכת?"

לפני שקוריאולנוס הספיק להתערב, לוסי גריי נעצה שיניים בידו של בילי טואפ, והוא פלט צווחה והרפה ממנה. הוא נעץ מבט זועם בקוריאולנוס, שנעמד לצידה בתנוחה מגוננת. "גם את לא מי יודע מה בודדה. זה הבחור המפונפן שלך מהקפיטול? רדף אחרייך עד לפה? טוב, אז שידע שמחכות לו כמה הפתעות."

"אני כבר יודע עליך הכול." קוריאולנוס לא ידע, לא באמת. אבל זה גרם לו להרגיש פחות בעמדת נחיתות.

בילי טואפ צחק כלא מאמין. "אני? אני הוורד בערימת הגללים הזאת."

"למה שלא תלך כמו שהיא ביקשה?" אמר קוריאולנוס בצינה.

"אין בעיה. אתה עוד תראה." בילי טואפ אסף את חפציו בזרועותיו. "אתה תראה בקרוב מאוד." הוא הסתלק אל הבוקר הלוהט.

לוסי גריי צפתה בו מתרחק כשהיא משפשפת את מפרק היד שתפס. "אם אתה רוצה לברוח, זה הזמן."

"אני לא רוצה לברוח," אמר קוריאולנוס, למרות שחילופי הדברים היו טורדי מנוחה.

"הוא שקרן ובן בלייעל. נכון, אני מפלרטטת עם כולם. זה חלק מהעבודה שלי. אבל מה שהוא רומז, זה פשוט שקר." לוסי גריי העיפה מבט בחלון. "וגם אם זה היה נכון, אז מה? מה אם הברירה היתה או זה או לתת למוד אייבורי לרעוב? אף אחד מאיתנו לא היה נותן לזה לקרות ולא חשוב מה היה צריך לעשות. רק שיש לו כללים אחרים בשביל עצמו ובשבילי. כמו תמיד. מה שהופך אותו לקורבן, הופך אותי לזולה."

זה העלה בו זיכרונות מטרידים מהשיחה שלו עם טיגריס, וקוריאולנוס מיהר להחליף נושא. "הוא יוצא עם הבת של ראש העיר עכשיו?"

"ככה זה. אני שלחתי אותו לשם להעביר לה שיעורי פסנתר כדי לעשות קצת כסף, ותראה מה זה, פתאום אבא שלה קורא את השם שלי באסיף," אמרה לוסי גריי. "אני לא בטוחה מה היא אמרה לו. הוא היה משתגע אם הוא היה יודע שהיא מסתובבת עם בילי טואפ. כן, אני שרדתי את הקפיטול, אבל לא בשביל לחזור לאותו דבר בדיוק."

משהו בגינונים שלה, במצוקה החשופה, שיכנע את קוריאולנוס. הוא נגע בזרועה. "אז תבני לך חיים חדשים."

היא שילבה אצבעות בשלו. "חיים חדשים. איתך." אבל עננה היתה תלויה מעליה עכשיו.

קוריאולנוס דחק בה קלות. "אין לנו איזו עז לחלוב?"

פניה נרגעו. "נכון." היא הובילה אותו בחזרה לבית, אבל שם גילו שמוד אייבורי לקחה את סג'אנוס החוצה כדי ללמד אותו לחלוב את שיימוס.

"הוא לא היה יכול לסרב. הוא הסתבך כי הוא דיבר עם האויב," אמרה בארב אז'ור. היא הוציאה מהמקרר הישן סיר חלב קר, הניחה אותו על השולחן ובחנה אותו. קלרק קרמיין הוריד מאחד המדפים צנצנת זכוכית עם מתקן כלשהו על המכסה. נראה שהידית המחוברת למכסה מניעה דוושות קטנות בתוך הצנצנת.

"מה אתם עושים שם?" שאל קוריאולנוס.

"שטויות." בארב אז'ור צחקה. "מנסים לאסוף מספיק שמנת להכין חמאה. רק שחלב עזים לא נפרד כמו חלב פרה."

"אולי אם ניתן לו עוד יום?" אמר קלרק קרמיין.

"טוב, אולי." בארב אז'ור החזירה את הסיר למקרר.

"הבטחנו למוד אייבורי שננסה. היא משוגעת על חמאה. טאם אמבר הכין לה את המחבצה ליום ההולדת. נחכה ונראה," אמרה לוסי גריי.

קוריאולנוס התעסק בידית. "אז מה...?"

"תיאורטית, כשיש מספיק שמנת מסובבים את הידית, והדוושות חובצות ממנה חמאה," הסבירה לוסי גריי. "טוב, ככה לפחות מישהו אמר לנו."

"נשמע כמו הרבה עבודה." קוריאולנוס חשב על חתיכות החמאה היפות והאחידות שלקח מהמזנון ביום האסיף בלי להקדיש בדל מחשבה למקורן.

"כן, זה נכון. אבל זה יהיה שווה את זה אם זה יצליח. מוד אייבורי לא ישנה טוב מאז שלקחו אותי. ביום היא נראית בסדר, אבל בלילות היא מתעוררת בצרחות," גילתה לו לוסי גריי. "אז אנחנו מנסים להכניס לה קצת שמחה לראש."

בארב אז'ור סיננה את החלב הטרי שסג'אנוס ומוד אייבורי הביאו, ומזגה אותו לספלים, ואילו לוסי גריי חתכה את הלחם. קוריאולנוס מעולם לא שתה חלב עזים, אבל סג'אנוס ליקק שפתיים ואמר שזה מזכיר לו את ילדותו במחוז 2.

"הייתי פעם במחוז שתיים?" שאלה מוד אייבורי.

"לא, מתוקה, זה במערב. הלהק נמצא יותר במזרח," אמרה לה בארב אז'ור.

"לפעמים יצאנו צפונה," אמר טאם אמבר, וקוריאולנוס קלט שזאת הפעם הראשונה ששמע אותו מדבר.

"לאיזה מחוז?" שאל קוריאולנוס.

"לא ממש למחוז," אמרה בארב אז'ור. "לאזור שלקפיטול לא אכפת ממנו."

קוריאולנוס הרגיש נבוך עבורם. מקום כזה לא היה קיים. לפחות לא עוד. הקפיטול שלט בעולם המוכר. לרגע הוא דמיין קבוצה של אנשים בפרוות חיה מתקיימים בדוחק באיזו מערה. הוא הניח שדבר כזה יכול לקרות, אבל החיים הללו יהיו ירידת מדרגה רצינית אפילו לעומת המחוזות. בקושי אנושיים.

"בטח אספו אותם כמו שאספו אותנו," אמר קלרק קרמיין.

בארב אז'ור חייכה חיוך עצוב. "קשה לי להאמין שנדע אי־פעם."

"יש עוד? אני עדיין רעבה," התלוננה מוד אייבורי, אבל הלחם נגמר.

"תאכלי חופן אגוזים," אמרה בארב אז'ור. "ייתנו לנו אוכל בחתונה."

למורת רוחו של קוריאולנוס התברר שהלהק אמור לעבוד אחר הצהריים, לנגן בחתונה בעיר. הוא קיווה שיוכל להישאר שוב לבד עם לוסי גריי לשיחת עומק על בילי טואפ, ההיסטוריה שלה איתו ומה בדיוק הסיבה שתגרום לו לצייר מפה של הבסיס בעפר. אבל הכול יצטרך לחכות, מכיוון שהלהק התחיל להתכונן להופעה ברגע ששטיפת הכלים הסתיימה.

"מצטערת לסלק אתכם כל כך מהר, אבל זאת הפרנסה שלנו." לוסי גריי ליוותה את קוריאולנוס וסג'אנוס אל הדלת. "הבת של הקצב מתחתנת, ואנחנו צריכים לעשות רושם טוב. יהיו שם אנשים עם כסף שאולי ירצו לשכור אותנו. אתם יכולים לחכות וללוות אותנו, אני מניחה, אבל זה עלול..."

"לגרום לאנשים לרכל," הוא סיים את המשפט במקומה, שמח על כך שהיא זאת שהעלתה את העניין. "כנראה עדיף שנשאיר את זה בינינו. מתי אוכל לפגוש אותך שוב?"

"מתי שתרצה," היא אמרה. "יש לי הרגשה שלוח הזמנים שלך קצת יותר קשוח משלי."

"תופיעו ב"כירה" בשבת הבאה?" הוא שאל.

"אם ייתנו לנו. אחרי הבלגן אתמול בערב." הם הסכימו שהוא יגיע מוקדם ככל שיוכל כדי לחלוק איתה כמה דקות יקרות מפז לפני ההופעה. "יש מאחורי ה"כירה" סככה שאנחנו משתמשים בה. אתה יכול לפגוש אותנו שם. אם לא תהיה הופעה פשוט תבוא לבית."

קוריאולנוס חיכה עד שהוא וסג'אנוס הגיעו לסמטאות האחוריות הנטושות שבקרבת הבסיס לפני שהעלה את נושא בילי טואפ. "אז על מה דיברתם?"

"על שום דבר מיוחד," אמר סג'אנוס במבוכה. "סתם רכילות מקומית."

"ובשביל זה היה צריך מפה של הבסיס?" שאל קוריאולנוס.

סג'אנוס עצר בבת אחת. "אתה לא מחמיץ שום דבר, מה? אני זוכר את זה מבית הספר. הסתכלתי עליך מסתכל על אנשים אחרים. תמיד העמדת פנים שאתה לא עושה את זה לפני שבחרת בדיוק מתי הזמן הנכון להתערב בשיחה."

"אני מתערב עכשיו, סג'אנוס. למה הייתם שקועים בשיחה מעל מפה של הבסיס? מה הוא? תומך במורדים?" סג'אנוס הסב את מבטו, וקוריאולנוס לא ויתר. "איזה עניין יכול להיות לו בבסיס של הקפיטול?"

סג'אנוס בהה בקרקע למשך רגע ואז אמר, "זה בגלל הבחורה. מההוצאה להורג. זאת שעצרו. ליל. היא כלואה שם."

"והמורדים רוצים להציל אותה?" לחץ עליו קוריאולנוס.

"לא. הם בסך הכול רוצים לתקשר איתה. לוודא שהיא בסדר," הסביר סג'אנוס.

קוריאולנוס ניסה לשלוט בעצמו. "ואמרת שתעזור."

"לא, לא הבטחתי כלום. אבל אם אני אוכל, אם אני אעבור קרוב לבית המעצר, אולי אני אוכל לברר משהו. המשפחה שלה משתגעת מדאגה," אמר סג'אנוס.

"אה, נהדר. פשוט נפלא. אז עכשיו אתה מודיע של המורדים." קוריאולנוס חזר ללכת. "חשבתי שעזבת את כל ענייני המורדים!"

סג'אנוס הלך בעקבותיו. "אני לא יכול, בסדר? זה חלק ממי שאני. ואתה זה שאמר שאם אסכים לצאת מהזירה, אני אוכל לעזור לאנשים במחוזות."

"למיטב זיכרוני, אמרתי שתוכל להילחם למען המיועדים, כלומר לנסות להשיג להם תנאים אנושיים יותר," תיקן אותו קוריאולנוס.

"תנאים אנושיים!" התפרץ סג'אנוס. "מכריחים אותם לרצוח אחד את השני! וגם המיועדים מגיעים מהמחוזות, אז אני לא ממש מבין מה ההבדל. זה באמת דבר קטן, קוריאו, רק לבדוק מה שלום הבחורה הזאת."

"זה בבירור לא דבר קטן," אמר קוריאולנוס. "לא עבור בילי טואפ, בכל אופן. אחרת למה הוא מיהר כל כך למחוק את המפה? כי הוא יודע מה הוא מבקש ממך. הוא יודע שזה עושה אותך למשתף פעולה. ואתה יודע מה קורה למשתפי פעולה?"

"בסך הכול חשבתי — " התחיל סג'אנוס לומר.

"לא, סג'אנוס, אתה לא חושב בכלל!" התפרץ קוריאולנוס. "ומה שעוד יותר גרוע, אתה מתערבב עם אנשים שנראה שבקושי מסוגלים לחשוב. בילי טואפ? מה יוצא לו מזה? כסף? כי לפי איך שלוסי גריי מתארת את זה, הלהק הם לא מורדים. או מהקפיטול. הם מתעקשים לדבוק בזהות משלהם, מה שהיא לא תהיה."

"אני לא יודע. הוא אמר שהוא... שהוא לא מבקש בשביל עצמו," גימגם סג'אנוס.

"אז בשביל מי?" קוריאולנוס קלט שהוא צועק ועבר ללחישה. "חברים של ארלו שהטמין את מטען החבלה במכרה? חתיכת מזימה גאונית זאת היתה. מה הוא חשב שישיג? אין להם משאבים, שום דבר שיאפשר להם ללבות מחדש את המלחמה. ובינתיים הם נושכים את היד שמאכילה אותם, כי איך הם יאכלו כאן במחוז שתים־עשרה בלי המכרות? זה לא שיש להם שפע של אפשרויות. איזו מין אסטרטגיה זאת?"

"אסטרטגיה נואשת. אבל תסתכל מסביב!" סג'אנוס תפס בזרועו והכריח אותו לעצור. "כמה זמן אתה מצפה שהם ימשיכו לחיות ככה?"

קוריאולנוס הוצף גל של שנאה כשנזכר במלחמה, בחורבן שהמורדים המיטו על חייו שלו. הוא שיחרר את זרועו במשיכה. "הם הפסידו במלחמה. מלחמה שהם פתחו בה. הם לקחו את הסיכון הזה. זה המחיר שהם משלמים."

סג'אנוס הסתכל סביב כאילו לא בטוח לאיזה כיוון ללכת, ואז התיישב בכבדות על חומה שבורה לצד הדרך. היתה לקוריאולנוס תחושה לא נעימה שהוא נכנס איכשהו לתפקיד של סטראבו פלינת' בדיון האין־סופי על נאמנויותיו של סג'אנוס. הוא לא ביקש את התפקיד הזה. אבל אם סג'אנוס באמת פרק עול, אי אפשר לדעת היכן זה ייגמר.

קוריאולנוס התיישב לצידו. "תשמע, אני חושב שהמצב ישתפר, באמת, אבל לא ככה. כשהוא ישתפר באופן כללי הוא ישתפר גם כאן, אבל לא אם הם ימשיכו לפוצץ את המכרות. זה רק מוסיף למניין המתים."

סג'אנוס הינהן, והם ישבו שם בזמן שכמה ילדים לבושי בלויים עברו ברחוב כשהם בועטים בפחית ישנה. "אתה חושב שמה שעשיתי נחשב לבגידה?"

"עדיין לא," אמר קוריאולנוס בחצי חיוך.

סג'אנוס תלש כמה עשבים שוטים שצמחו מהחומה. "דוקטור גול חושבת שכן. אבא שלי נפגש איתה לפני שהוא פנה לדיקן הייבוטום ולמועצת בית הספר. כולם יודעים שהיא האחראית האמיתית. הוא הלך לשאול אותה אם אני יכול לקבל את ההזדמנות שאתה קיבלת ולהתגייס לאוכפי השקט."

"חשבתי שזה קרה אוטומטית," אמר קוריאולנוס. "אם סילקו אותך כמו שסילקו אותי."

"ככה אבא שלי קיווה. אבל היא אמרה, 'אל תשווה בין המעשים של שני הבנים. אסטרטגיה לקויה אינה משתווה למעשה בגידה של תמיכה במורדים.'" מרירות התגנבה אל קולו. "אז פתאום הופיע צ'ק עבור מעבדה חדשה לטציות שלה. נראה לי שזה היה כרטיס הנסיעה היקר ביותר בהיסטוריה אל מחוז שתים־עשרה."

קוריאולנוס שרק שריקה שקטה. "אולם ספורט וגם מעבדה?"

"תגיד מה שתגיד, אני תרמתי לשיפוץ הקפיטול יותר מהנשיא עצמו," התבדח סג'אנוס בחיוך מריר. "אתה צודק, קוריאולנוס. הייתי טיפש. שוב. אני אזהר יותר בעתיד. לא חשוב מה מצפה לי."

"סביר להניח שנקניק מטוגן," אמר קוריאולנוס.

"אז קדימה," אמר סג'אנוס, והם חזרו לצעוד לבסיס.

חבריהם לחדר בדיוק יצאו מהמיטות כשחזרו. סג'אנוס לקח את מקל לעבוד על המסדרים, וסמיילי ובאג הלכו לראות מה קורה בחדר המנוחה. קוריאולנוס תיכנן לנצל את השעות עד ארוחת הערב כדי ללמוד למבחן המועמדים לקצונה, אבל השיחה שלו עם סג'אנוס שתלה רעיון בראשו. הרעיון צמח במהירות עד שסילק כל מחשבה אחרת. ד"ר גול הגנה עליו. טוב, לא בדיוק הגנה עליו. אבל היא וידאה שסטראבו פלינת' יבין שקוריאולנוס שייך לקטגוריה אחרת לגמרי מהבן העבריין שלו. הפשע של קוריאולנוס לא היה אלא "אסטרטגיה לקויה", דבר שלא נשמע כמו פשע כלל. אולי היא לא התייאשה ממנו כליל? נראה שהיא טרחה באופן מיוחד על השכלתו בזמן המשחקים. כאילו היא שמה עליו עין. האם כדאי לכתוב לה רק כדי... רק כדי... טוב, הוא לא ידע מה בדיוק הוא רוצה להשיג. אבל מי יודע, בהמשך הדרך, כשיהיה אולי קצין בעל חשיבות מסוימת, ייתכן שדרכיהם יצטלבו שוב. לא יזיק לכתוב לה. לא נותר לו דבר בעל ערך שתוכל לקחת. במקרה הגרוע ביותר היא פשוט תתעלם ממנו.

קוריאולנוס לעס את קצה העט בעודו מנסה לגבש את מחשבותיו. האם להתחיל בהתנצלות? מדוע? היא תדע שהוא אינו מצטער על כך שניסה לנצח, רק על כך שנתפס. מוטב לוותר על ההתנצלות כליל. הוא יכול לספר לה על חייו כאן בבסיס, אבל זה נראה לו יום־יומי מדי. השיחות ביניהם היו לפחות ברמה גבוהה. שיעור מתמשך שהתנהל לחלוטין למענו. ואז זה הכה בו. מה שצריך לעשות זה להמשיך בשיעור. היכן הם הפסיקו אותו? בחיבור של העמוד האחד שכתב על כאוס, שליטה ו... מה היה הדבר השלישי? הוא תמיד התקשה לזכור. אה, כן, האמנה. זאת שכדי לאכוף אותה נדרשת עוצמת הקפיטול. ומשם הוא התחיל...

ד"ר גול היקרה,

הרבה כל כך קרה מאז השיחה האחרונה שלנו, אבל היא ממשיכה לתרום לי בכל יום. מחוז שתים־עשרה מספק בימה מצוינת שעליה מתנהל הקרב בין הכאוס לשליטה, וכאוכף שקט, יש לי מושב בשורה הראשונה.

הוא כתב על הדברים שנתקל בהם מאז הגעתו. המתח המורגש בין האזרחים לכוחות הקפיטול, כיצד הוא איים להידרדר לאלימות באירוע ההוצאה להורג, כיצד הוא גלש לתגרה ב"כירה".

זה מזכיר לי את פרק הזמן הקצר שלי בזירה. זה עניין אחד לדבר על הטבע היסודי של בני האדם בצורה תיאורטית, ועניין אחר להרהר בזה כשאגרוף חובט בלסת שלך. רק שהפעם הרגשתי מוכן יותר. אני לא משוכנע שכולנו אלימים מטבענו כמו שאת אומרת, אבל צריך מעט מאוד כדי להעלות את החיות לפני השטח, לפחות בחסות החשכה. אני תוהה כמה מהכורים האלה היו מעיזים להכניס אגרוף, אילו הקפיטול היה יכול לראות את פניהם. באור הצהריים של ההוצאה להורג הם רטנו, אבל לא העזו להילחם.

טוב, זה בהחלט משהו לחשוב עליו בזמן שהשפה שלי מחלימה.

הוא הוסיף שהוא לא מצפה לתשובה ממנה, אבל מאחל לה כל טוב. שני עמודים. קצר ולעניין. לא תובעני מדי. לא מבקש דבר. לא מתנצל. הוא קיפל את המכתב בקפל חד, סגר את המעטפה ומיען אותה אל כתובתה במצודה. כדי למנוע שאלות, בעיקר מצד סג'אנוס, הוא הלך היישר לדואר. מה שיהיה יהיה, הוא חשב לעצמו.

בארוחת הערב הנקניק המטוגן הוגש עם רוטב תפוחים וחתיכות שמנוניות של תפוחי אדמה, והוא אכל בתיאבון כל חתיכה במגש העמוס שלו. אחרי הארוחה סג'אנוס עזר לו ללמוד למבחן, הוא עצמו עדיין לא החליט אם ייגש אליו.

"יש רק שלושה מועדים בכל שנה, ואחד מהם ביום רביעי הזה אחר הצהריים," אמר קוריאולנוס. "שנינו צריכים לגשת. ולו לשם התרגול."

"לא, אני עדיין לא שולט בכל העניין הצבאי הזה. אבל אני חושב שאתה תעבור," השיב סג'אנוס. "גם אם אתה לא שולט בחומר, אתה תצטיין בכל השאר, ויכול להיות שהציון הכללי שלך יהיה גבוה מספיק. לך תיבחן לפני שתשכח את כל המתמטיקה שלך." היה בזה משהו. כבר עכשיו היתה לקוריאולנוס הרגשה שהגיאומטריה שלו קצת החלידה.

"אם תהיה קצין, אולי ייתנו לך ללמוד רפואה. אתה ממש טוב במדעים," אמר קוריאולנוס בניסיון לגשש היכן עומדים הדברים עם סג'אנוס אחרי השיחה שלהם. הבחור בהחלט היה זקוק למשהו חדש להתמקד בו. "ואז תוכל, כמו שאמרת, לעזור לאנשים."

"זה נכון." סג'אנוס הירהר. "אולי אני אדבר עם הרופאים במרפאה ונראה מה הם עשו כדי להגיע לשם."

למחרת בבוקר, אחרי לילה של חלומות משונים שבהם לפעמים נישק את לוסי גריי ולפעמים האכיל את הנחשונים של ד"ר גול, קוריאולנוס הוסיף את שמו לרשימת הנבחנים. הקצין האחראי אמר לו שרשמית זה מעניק לו פטור מאימונים, וזה כשלעצמו היה תמריץ להירשם מכיוון שנראה שעומד להיות שבוע לוהט. אבל זה לא היה כל העניין, למען האמת. החום הכבד, כן, אבל גם השעמום בחיי היום־יום התחיל לשחוק אותו. אם קוריאולנוס יוכל להיות קצין, הוא בוודאי יקבל משימות מאתגרות יותר.

באותו היום היו שתי חריגות מלוח הזמנים הרגיל שלהם. הראשונה, ההודעה שהם יתחילו בתורנויות שמירה, לא עוררה התרגשות רבה, מכיוון שהמטלה הזאת היתה ידועה כמשמימה. ועדיין, אמר קוריאולנוס לעצמו, עדיף לשבת ולשמור בכניסה למגורים ולא לקרצף סירים. אולי הוא יוכל להגניב קצת קריאה או כתיבה.

השינוי השני הוציא אותו משלוותו. כשהם התייצבו למטווח, הודיעו להם שההצעה של קוריאולנוס, לירות בציפורים סביב הגרדום, התקבלה. אך לפני כן הקפיטול רצה שהם ילכדו כמאה עורבנים־מלשנים ועורבנים־חקיינים, שיילקחו ללא פגע למעבדה לשם מחקר. הכיתה שלו נבחרה לעזור בהצבת הכלובים על העצים אחר הצהריים, כך שהוא יעבוד עם מדענים מהמעבדה של ד"ר גול. צוות משם הגיע ברחפת באותו הבוקר. יצא לו לפגוש רק קומץ מאנשי הצוות במצודה, אבל הוא נלחץ למחשבה שייתקל במישהו מהמעבדה, היכן שאין ספק שכולם ידעו על פרטי הרמאות שלו עם הנחשים ועל הבושה שהמיט על עצמו. ואז עלתה בו מחשבה נוראה: האם לא סביר שד"ר גול תפקח על לכידת הציפורים בעצמה? לשלוח לה מכתב מהצד השני של פאנם היה סוג של הלצה, אבל עכשיו הוא נרעד למחשבה שיפגוש אותה פנים אל פנים בפעם הראשונה מאז גירושו.

בעודו מיטלטל באחורי המשאית, לא חמוש ובקרוב אולי ללא כל מסווה, כל האופטימיות שהביא איתו סוף השבוע התפוגגה לחלוטין. הטירונים האחרים, ששמחו לצאת למה שתפסו כטיול, פיטפטו סביבו בעוד הוא שקוע בשתיקה.

אבל סג'אנוס הבין את חששותיו. "דוקטור גול לא תהיה כאן, אתה יודע," הוא לחש לו. "אם אנחנו מעורבים בזה, מדובר בעבודה של הסגל הזוטר ביותר." קוריאולנוס הינהן אבל לא השתכנע.

כשהמשאית עצרה תחת עץ התלייה, הוא הסתתר באחורי הכיתה עד שבחן את ארבעת המדענים מהקפיטול, שהיו לבושים, למרבה הגיחוך, בחלוקי המעבדה הלבנים שלהם, כאילו עומדים לגלות את הסוד לחיי נצח במקום ללכוד אוסף ציפורים משמימות בחום של כמעט ארבעים מעלות. הוא בחן את פניהם, אבל איש לא נראה לו מוכר אפילו קצת, והוא נרגע מעט. במעבדה הענקית עבדו מאות מדענים, ואלה היו מומחים לציפורים, לא לזוחלים. הם בירכו את החיילים ברוח טובה והנחו אותם לקחת את מלכודות התיל שנראו כמו כלובים, בעוד הם מסבירים איך להציב אותן. הטירונים צייתו, לקחו את המלכודות והתיישבו בשולי היער בקרבת הגרדום.

סג'אנוס סימן לו באגודלים זקורים על היעדרה של ד"ר גול, וקוריאולנוס עמד להשיב לו באותה מחווה, אבל אז הבחין בדמות בקרחת יער עמוק בין העצים. אישה בחלוק מעבדה עמדה דוממת בגבה אליהם, וראשה נוטה הצידה בעודה מאזינה לקקופוניה של שירת הציפורים. המדענים האחרים המתינו לה מלאי כבוד, עד שהיא עשתה לבסוף את דרכה בחזרה בין העצים. כשהסיטה ענף בדרכה, קוריאולנוס ראה את פניה בבירור, וייתכן שלא היה זוכר אותה אלמלא המשקפיים הוורודים הגדולים שנחו על אפה. הוא זיהה אותה מייד. זאת היתה המדענית שנזפה בו על כך שהפריע לציפורים שלה כשהתרוצץ בניסיון להימלט מהמעבדה, אחרי שראה את קלמנסיה קורסת בקשת של מוגלה צבעונית. השאלה היתה, האם היא תזכור אותו? הוא השתופף עוד יותר מאחורי גבו של סמיילי והפגין עניין עז במלכודת הציפורים שלו.

האישה עם המשקפיים הוורודים, שאחד המדענים הציג בחיבה במילים "דוקטור קיי שלנו", בירכה אותם בנימה ידידותית. היא הסבירה את המשימה שלפניהם — לאסוף חמישים עורבים־מלשנים וחמישים עורבנים־חקיינים — ותיארה כיצד יעשו זאת. הם יעזרו לפזר ביער את המלכודות, שיכילו פיתיונות מזון, מים וציפורי דמה, כדי למשוך את הטרף שלהם. המלכודות יישארו פתוחות במשך יומיים כדי שהציפורים יתרגלו להיכנס ולצאת בחופשיות. ביום רביעי הם יחזרו, ירעננו את הפיתיונות ויפעילו את המלכודות כדי ללכוד את הציפורים.

הטירונים, הלהוטים למצוא חן, התחלקו לחמש קבוצות של ארבעה אנשים, וכל קבוצה הלכה בעקבות אחד המדענים אל אזור אחר ביער. קוריאולנוס נצמד לקבוצה שהצטרפה לאיש שהציג את ד"ר קיי, והסתתר בצמחייה מהר ככל האפשר. נוסף על המלכודות, הם נשאו תרמילים ובהם סוגים שונים של פיתיונות. הם צעדו מאה מטרים, עד שהגיעו לסימון אדום על אחד הגזעים שהעיד שהגיעו לנקודה הרצויה. בהדרכתו של המדען הם התפרשו הלאה מהעץ במעגלים הולכים ומתרחבים. הם עבדו בצוותים של שניים, הציבו את המלכודות גבוה על העצים ומילאו אותן בפיתיונות.

קוריאולנוס מצא את עצמו בזוג עם באג, שהתגלה כטפסן מצטיין מאחר שגדל במחוז 11, שבו עזרו הילדים לפועלי הבוסתנים. הם העבירו שעתיים מיוזעות אך יעילות בעבודה, קוריאולנוס מכין את הפיתיונות ובאג ממקם את המלכודות בין הענפים. כשחזרו מהמשימה, קוריאולנוס התחמק, ישב בירכתי המשאית ובחן את עקיצות החרקים הרבות שלגופו, עד שהתרחקו מד"ר קיי. לא נראה שהיא הבחינה בו באופן מיוחד. אל תהיה פרנואידי, הוא חשב לעצמו. היא לא זוכרת אותך.

ביום שלישי לוח הזמנים חזר לקדמותו, אף שקוריאולנוס למד למבחן במהלך הארוחות ובזמן המועט שלפני כיבוי האורות. הוא רצה כל כך לחזור אל לוסי גריי, ושוב ושוב היא עלתה במחשבותיו, אבל הוא עשה כמיטב יכולתו להתעלם ממנה והבטיח לעצמו שיוכל לשקוע בחלומות בהקיץ לאחר המבחן. ביום רביעי הוא עבר במאמץ את תרגול הבוקר, ישב לבדו עם המדריך בארוחת הצהריים ללימוד חפוז אחרון, ואז הלך לכיתה שבה העבירו להם שיעורים טקטיים. שני אוכפי שקט נוספים נרשמו למבחן, אחד בשנות העשרים המאוחרות לחייו, שאמר שניגש למבחן חמש פעמים עד כה, ואחר שנראה בן קרוב לחמישים, גיל מופלג לעשות בו שינוי בחיים, לדעתו של קוריאולנוס.

קוריאולנוס תמיד הצטיין במבחנים, ועכשיו חש בפרץ ההתרגשות המוכר כשפתח את מחברת הבחינה. הוא אהב אתגרים מהסוג הזה, וטבעו האובססיבי גרם לו לשקוע מייד במסלול המכשולים המנטלי. כעבור שלוש שעות, שטוף זיעה, מותש ושמח, הוא מסר את המחברת שלו והלך לחדר האוכל לקחת קרח. הוא ישב ברצועת הצל שהמגורים הטילו, שיפשף קרח על עורו ועבר על השאלות בראשו. הכאב על אובדן הקריירה באוניברסיטה צף ועלה לזמן קצר, אבל הוא הדחיק אותו במחשבות על כך שיהיה מנהיג צבאי אגדי כמו אביו. אולי זה היה גורלו מלכתחילה.

שאר הטירונים עדיין נמצאו עם המדענים מהמצודה, טיפסו על עצים והפעילו את המלכודות, ולכן הוא הלך בעצלתיים לקחת את הדואר שמוען לחדר שלהם. שתי חבילות ענקיות ממאמא פלינת' המתינו לו, מבטיחות לילה פרוע נוסף ב"כירה". הוא לקח אותן למגורים, אבל החליט שיחכה ויפתח אותן רק לאחר שהאחרים יחזרו. מאמא שלחה גם מכתב נפרד עבורו, ובו הודתה לו על כל מה שעשה למען סג'אנוס וביקשה ממנו שימשיך לפקוח עין על הילד שלה.

קוריאולנוס הניח את המכתב ונאנח למחשבה על כך שיהיה מגינו של סג'אנוס. ההימלטות מהקפיטול אולי הקלה באופן זמני את ההתחבטויות של הבחור, אבל הוא כבר הצליח לשקוע שוב במחשבות טורדניות על המורדים. לזמום מזימות עם בילי טואפ. להתייסר בנוגע לבחורה במעצר. כמה זמן עד שיעשה מעשה שטות נוסף כמו ההתגנבות לזירה? ושוב אנשים יצפו מקוריאולנוס שיחלץ אותו.

למען האמת, הוא לא האמין שסג'אנוס ישתנה אי־פעם. אולי הוא לא היה מסוגל לזה, ובעיקר לא רצה בכך. כבר עכשיו הוא דחה מעליו את מה שהיה לחיי אוכף השקט להציע: הוא העמיד פנים שאינו יודע לירות, סירב להיבחן לקצונה, הבהיר שאינו רוצה להצטיין בשם הקפיטול. מחוז 2 תמיד יהיה ביתו. האנשים מהמחוזות תמיד יהיו משפחתו. הצדק תמיד יהיה עם המורדים מהמחוזות... ומחובתו המוסרית של סג'אנוס יהיה לעזור להם.

קוריאולנוס הלך ונמלא תחושת איום חדשה. הוא ניסה לא לקחת קשה מדי את הטעויות של סג'אנוס בקפיטול, אבל כאן המצב היה שונה. כאן ראו בו מבוגר, ולפעולותיו של סג'אנוס עשויות להיות השלכות של חיים או מוות. אם יעזור למורדים, הוא עלול למצוא את עצמו מול כיתת יורים. מה התחולל שם, בראש של סג'אנוס?

בדחף של רגע קוריאולנוס פתח את הארונית של סג'אנוס, הוציא את הקופסה האישית שלו ורוקן את תכולתה בזהירות על הרצפה. היא כללה ערימה של מזכרות, חפיסת מסטיקים ושלושה בקבוקוני תרופות שרופא מהקפיטול רשם לו. נראה שבשניים יש כדורי שינה, והשלישי היה בקבוקון מורפליום עם טפטפת מובנית במכסה, דומה מאוד לזה שראה את הדיקן הייבוטום משתמש בו מפעם לפעם. הוא ידע שרשמו לסג'אנוס תרופות כשהתמוטט, מאמא אמרה זאת במפורש, אבל מדוע הביא את התרופות לכאן? האם מאמא הכניסה אותן לתיקו בחשאי ליתר ביטחון? קוריאולנוס עבר על שאר החפצים. חתיכת בד, נייר כתיבה, עטים, גוש שיש קטן שסותת בגסות לצורה שאולי היתה לב וערימת תצלומים. משפחת פלינת' הצטלמה פעם בשנה, והוא היה יכול למפות את צמיחתו של סג'אנוס מפעוט ועד השנה האחרונה. בכל התצלומים נראתה המשפחה כולה, מלבד תצלום ישן של קבוצת ילדים. קוריאולנוס חשב תחילה שזאת אחת מתמונות המחזור שלהם, אבל איש לא נראה מוכר, ורבים מהילדים היו לבושים בגדים מרופטים שלא התאימו למידותיהם. הוא זיהה את סג'אנוס בחליפה חדשה, מחייך מהורהר בשורה השנייה. מאחוריו היתמר נער שנראה מבוגר בהרבה ממנו. אבל במבט בוחן יותר כל החלקים התחברו. הנער מאחור היה מרקוס. זה היה תצלום כיתתי מהשנה האחרונה של סג'אנוס במחוז 2. לא היה בקופסה זכר לחבריו לכיתה מהקפיטול, אפילו לא לקוריאולנוס. מסיבה כלשהי זה נראה לקוריאולנוס אישור מוחלט לגבי נאמנותו של סג'אנוס ולמי היא נתונה.

בתחתית הערימה הוא מצא מסגרת כסף עבה, ובה, מכל הדברים בעולם, תעודת הגמר של סג'אנוס. היא הוצאה מתוך כיסוי העור הנאה והועברה למסגרת הזאת, כאילו כדי להציג אותה לראווה. אבל מדוע? סג'אנוס לא היה תולה אותה על הקיר גם בעוד מיליון שנה, גם אם היה לו קיר לתלות אותה עליו. קוריאולנוס מישש את המסגרת, מרפרף באצבע על המתכת המוכתמת, והפך אותה. הפאנל האחורי נראה עקום מעט, ופינה זעירה של נייר ירוק בהיר ביצבצה מהצד. זה לא סתם נייר, הוא חשב לעצמו בקדרות וסובב את התפסים כדי לשחרר את החלק האחורי. כשהוא השתחרר, חבילה של שטרות חדשים נשפכה אל הרצפה.

כסף. והרבה ממנו. למה שסג'אנוס יביא איתו כל כך הרבה כסף לחייו כאוכף שקט? האם מאמא התעקשה על כך? לא, לא מאמא. נראה שהיא רואה בכסף את שורש כל צרותיהם. סטראבו, אולי? במחשבה שלא משנה עם מה יצטרך הבן שלו להתמודד, כסף יגונן עליו מכל צרה? ייתכן, אבל סטראבו טיפל בדרך כלל בשוחד בעצמו. האם סג'אנוס עשה זאת מיוזמתו, ללא ידיעת הוריו? המחשבה היתה מדאיגה. האם מדובר בדמי כיס שחסך כל חייו לעת צרה? האם משך את הכסף מהבנק יום לפני עזיבתו והסתיר אותו במסגרת? סג'אנוס תמיד התלונן על ההרגל של אביו להשתמש בכסף כדי לחלץ את עצמו מצרות, אבל האם ההרגל הוטבע בו מלידתו? השיטה הקבועה של משפחת פלינת' לפתרון כל בעיה. שיטה שהועברה מאב לבן. לא מעודנת מאוד, אבל יעילה.

קוריאולנוס אסף את הכסף, סידר אותו בערימה נאה ועבר על השטרות. היו שם מאות דולרים, אלפים. אבל מה היה הטעם בהם במחוז 12, שאין בו דבר לקנות? שום דבר שמשכורת של אוכף שקט לא תספיק לו, בכל אופן. רוב המגויסים שלחו מחצית מהמשכורת שלהם הביתה, משום שהקפיטול סיפק כמעט את כל צורכיהם, מלבד צורכי כתיבה ובילוי ב"כירה". הוא הניח שיש ב"כירה" שוק שחור, אבל לא ראה שם הרבה שיוכל לפתות אוכף שקט מרגע שהאלכוהול נקנה. לא היה להם צורך בארנבות מתות, או בשרוכי נעליים, או בסבון תוצרת בית. וגם אילו היה, הם יכלו להרשות לעצמם את כל אלה בקלות. כמובן, היו דברים אחרים שאפשר לקנות. כמו מידע, וגישה, ושתיקה. היה שוחד. היה כוח.

קוריאולנוס שמע את קולות חיילי הכיתה שלו חוזרים. הוא הזדרז להחזיר את הכסף למסגרת וזכר להשאיר בזהירות פינה ירוקה זעירה גלויה לעין. הוא הכניס את כל הפריטים לקופסה והחזיר אותה לארונית של סג'אנוס. עד שחבריו לחדר נכנסו, הוא כבר עמד מעל החבילות שמאמא שלחה בזרועות פרושות לרווחה ועל פניו חיוך גדול כשהוא שואל, "מי פנוי בשבת?"

בעוד סמיילי, מקל ובאג פותחים בהתלהבות את החבילות ומוציאים את האוצרות המסתתרים בתוכן, סג'אנוס ישב על המיטה וצפה בהם משועשע.

קוריאולנוס נשען על המיטה מעליו. "תודה לאל על מאמא שלך. אחרת כולנו היינו מרוששים."

"כן, אין לאף אחד מאיתנו ולו אגורה אחת," אישר סג'אנוס.

הדבר האחד שקוריאולנוס מעולם לא הטיל בו ספק היה כנותו של סג'אנוס. אם כבר, הוא היה שמח שיהיה קצת פחות כן. אבל זה היה שקר בוטה, שנאמר בטבעיות כאילו היה אמת. מה שאומר שכל דבר שיצא מפיו של סג'אנוס יהפוך מעתה לחשוד.

26

סג'אנוס חבט לעצמו במצח. "רגע! איך הלך לך במבחן?"

"נצטרך לחכות ולראות," אמר קוריאולנוס. "הם שולחים אותו לקפיטול לבדיקה. הם אמרו שייקח זמן עד שאקבל את התוצאות."

"אתה תעבור," הרגיע אותו סג'אנוס. "מגיע לך לעבור."

כל כך תומך. כל כך דו־פרצופי. כל כך הרסני לעצמו. כמו עש הנמשך ללהבה. קוריאולנוס נרתע מעט כשנזכר במכתב של פלוריבוס. האין זה מה שהדיקן הייבוטום רטן אחרי המריבה שלו עם אבא של קוריאולנוס לפני שנים? כמעט. הוא השתמש בלשון רבים. "כמו עשים ללהבה". כאילו להקה שלמה של עשים מעופפת היישר לעבר כבשן. קבוצה שלמה שגמרה בדעתה להשמיד את עצמה. אל מי הוא התייחס? אח, למי אכפת? הדיקן אני־בהיי־היום, המסומם והמלא שנאה. מוטב אפילו לא לתהות על כך.

אחרי ארוחת הערב הלך קוריאולנוס לשעת שמירה ראשונה בהאנגר בקצה הבסיס. הוא צורף לחייל ותיק שנרדם רגע אחרי שהורה לקוריאולנוס לפקוח עין, והוא מצא את עצמו חושב על לוסי גריי. הוא כל כך רצה להיפגש איתה, או לפחות לדבר איתה. השמירה נראתה לו בזבוז זמן כשבבירור דבר לא קרה כאן מעולם, ובמקום זה היה יכול לחבק אותה בזרועותיו. הוא הרגיש לכוד בבסיס, בזמן שהיא היתה חופשייה לשוטט בלילה כרצונה. מבחינות מסוימות, היה טוב יותר כשהיא היתה כלואה בקפיטול, ותמיד היה לו מושג כללי מה מעשיה. מי יודע, אולי בילי טואפ מנסה להשתחל בחזרה אל חייה ברגעים אלה ממש. למה להעמיד פנים שהוא אינו מקנא כלל? אולי הוא כן היה צריך לדאוג שהבחור ייעצר...

עם חזרתו למגורים הוא כתב פתק קצר למאמא, לשבח את המטעמים, ואחד נוסף לפלוריבוס להודות לו על עזרתו ולשאול אותו אם יוכל להשיג מיתרים עבור לוסי גריי. המוח שלו היה עייף מהמבחן, והוא ישן שינה עמוקה והתעורר מזיע לבוקר אוגוסט לוהט. מתי תורגש הקלה בעומס החום? בספטמבר? באוקטובר? עד זמן ארוחת הצהריים, התור למכונת הקרח התמשך לאורך מחצית חדר האוכל. קוריאולנוס, ששובץ לתורנות מטבח, הכין את עצמו לגרוע מכול, אבל גילה ששודרג משטיפת כלים לקיצוץ ירקות. הוא היה מברך על השינוי אלמלא הוטל עליו לקצוץ בצל. עם הדמעות הוא היה מסתדר, אבל הוא הלך ונמלא דאגה לגבי הריח שכפות ידיו סופגות. אפילו לאחר ערב של תורנות שטיפה אנשים עדיין העירו על כך במגורים, ושום מידה של קרצוף לא הצליחה לסלק את הריח. האם יצחין כך גם בפעם הבאה שיפגוש את לוסי גריי?

ביום שישי בבוקר, למרות החום והאי־שקט שאפף אותו בקרבת המדענים מהמצודה, הוא חש הקלה מסוימת למחשבה שאחר הצהריים יתעסק עם ציפורים. הן היו בלתי נעימות, אבל לא דבק בהן שום ריח מובחן. כשמקל התמוטט בזמן המסדר, הסמל שלח את חבריו לחדר לסחוב אותו למרפאה, וקוריאולנוס ניצל את ההזדמנות כדי לבקש פחית אבקה לטיפול בפריחת ההזעה שהתפשטה על חזהו ומתחת לזרועו הימנית. "תשמור את האזור יבש," יעץ לו החובש. הוא נאלץ לכבוש את הדחף לגלגל עיניים. הוא לא היה יבש אפילו רגע אחד מאז שהגיע לבית המרחץ של מחוז 12.

לאחר ארוחת צהריים של כריכים עם ממרח בשר קר הם היטלטלו במשאית אל היער, שבו חיכו להם המדענים, עדיין בחלוקי המעבדה הלבנים. בעודם מתחלקים לצמדים, גילה קוריאולנוס שבאג, שהיעדרו של קוריאולנוס הותיר אותו ללא בן זוג ביום רביעי, צוות אל ד"ר קיי. היא התרשמה כל כך מיכולת הטיפוס שלו, שביקשה לעבוד איתו שוב. היה מאוחר מדי להחליף בני זוג, ולכן קוריאולנוס הלך בעקבות הקבוצה שלה אל תוך היער, כשהוא משתהה מאחור ככל האפשר.

אבל לשווא. בעודו צופה בבאג נושא כלוב מלא פיתיונות במעלה העץ הראשון ומניח אותו במקום כלוב שהכיל עורבני־מלשן לכוד, ד"ר קיי ניגשה אליו מאחור. "אז מה דעתך על המחוזות, טוראי סנואו?"

הוא היה לכוד כמו ציפור. לכוד כמו המיועדים בגן החיות. הוא לא היה יכול להימלט אל בין העצים. הוא זכר את העצה של לוסי גריי שהצילה אותו בביתן הקופים. תשלוט בסיפור.

הוא פנה אליה בחיוך מבויש דיו להכיר בכך שתפסה אותו, אבל משועשע דיו להפגין שלא אכפת לו. "את יודעת, אני חושב שביום אחד כאוכף שקט למדתי על פאנם יותר מאשר בשלוש־עשרה שנות לימוד."

ד"ר קיי צחקה. "כן, יש הרבה מה ללמוד כאן. אני נשלחתי למחוז שתים־עשרה בזמן המלחמה. חייתי בבסיס שלכם. עבדתי ביער הזה."

"אז היית חלק מפרויקט העורבנים־המלשנים?" שאל קוריאולנוס. לפחות שניהם סבלו כישלונות פומביים.

"אני עמדתי בראשו," הטעימה ד"ר קיי.

כישלון פומבי רציני. קוריאולנוס חש יותר בנוח עכשיו. הוא הביך את עצמו רק מבחינת משחקי הרעב, לא במלחמה כוללת. אולי היא תחוש אהדה כלפיו, ואם יעשה עליה רושם טוב, אולי היא תמסור לד"ר גול דוח חיובי עם חזרתה לקפיטול. ייתכן שישתלם להתאמץ למשוך אותה לשיחה. הוא זכר שהעורבנים־המלשנים היו כולם זכרים כדי שלא יוכלו להתרבות אלה עם אלה. "אז אלה העורבנים־המלשנים המקוריים שבהם השתמשתם למעקב בזמן המלחמה?"

"אהא. הם היו התינוקות שלי. לא חשבתי שאראה אותם שוב. הדעה הרווחת היתה שהם לא ישרדו את החורף. היצורים המהונדסים גנטית מתקשים לעתים קרובות לשרוד בחוץ. אבל הן היו חזקות, הציפורים שלי, ולטבע יש דעה משלו," היא אמרה.

באג הגיע לענף הנמוך ביותר והושיט את הכלוב המכיל את העורבני־המלשן. "כדאי שנשאיר אותם במלכודות בינתיים." זאת לא היתה שאלה, רק הערה.

"כן. זה יכול להקל את הלחץ של המעבר," אישרה ד"ר קיי.

באג הינהן, גלש לקרקע ולקח עוד מלכודת חדשה מקוריאולנוס. בלי לשאול הוא פנה אל עץ שני. ד"ר קיי צפתה בו בשביעות רצון. "יש אנשים שפשוט מבינים ציפורים."

קוריאולנוס היה משוכנע שהוא לעולם לא יהיה אחד האנשים האלה, אך ללא ספק יוכל להעמיד פנים שכן למשך כמה שעות. הוא השתופף לצד המלכודת ובחן את העורבני־המלשן, אשר פיטפט ללא הרף. "את יודעת, מעולם לא הבנתי איך בדיוק הם עבדו." לא שהוא התאמץ לגלות. "אני יודע שהם הקליטו שיחות, אבל איך שלטתם בהם?"

"הם אומנו להגיב לפקודות קוליות. אם יהיה לנו מזל, אני אצליח להראות לך." ד"ר קיי שלפה מכיסה התקן מלבני קטן. היו בו כמה כפתורים צבעוניים, נטולי סימון כלשהו, אבל אולי השנים והשימוש שחקו את הסימונים. היא כרעה מהעבר האחר של הכלוב ובחנה את הציפור בחיבה שנראתה לקוריאולנוס מוגזמת עבור מדענית. "נכון שהוא יפהפה?"

קוריאולנוס התאמץ להישמע משכנע. "מקסים."

"ובכן, הדבר שאתה שומע עכשיו, הפטפוט הזה, הוא הקול הטבעי שלו. הוא מסוגל לחקות ציפורים אחרות, או אותנו, או לומר מה שירצה. הוא בניוטרל," היא אמרה.

"בניוטרל?" שאל קוריאולנוס.

"בניוטרל?" הוא שמע את קולו מהדהד מהמקור של הציפור. "בניוטרל?"

זה עוד יותר מלחיץ כשזה הקול שלך, הוא חשב לעצמו, אבל השמיע צחוק של תענוג. "זה היה אני!"

"זה היה אני!" אמר העורבני־המלשן בקולו, ואז התחיל לחקות ציפור סמוכה.

"זה בהחלט אתה," אמרה ד"ר קיי. "אבל בניוטרל, מהר מאוד הוא יעבור למשהו אחר. לקול אחר. בדרך כלל משפט קצר ותו לא. או קטע של שירת ציפורים. כל דבר שמוצא חן בעיניו. לצורכי מעקב היה צריך להכניס אותו למצב הקלטה. תחזיק אצבעות." היא לחצה על אחד מהכפתורים בשלט הרחוק שלה.

קוריאולנוס לא שמע דבר. "אוי, לא. אני מניח שהוא ישן מדי."

אבל על פניה של ד"ר קיי עלה חיוך. "לא בהכרח. צלילי הפקודה נמצאים מחוץ לטווח השמיעה האנושית, אבל הציפורים מבחינות בהם בקלות. שמת לב כמה הוא שקט?"

העורבני־המלשן השתתק. הוא קיפץ בתוך המלכודת והטה את ראשו, מנקר פה ושם, זהה מכל בחינה מלבד הדממה שבה דבק.

"זה פועל?" שאל קוריאולנוס.

"בוא נראה." ד"ר קיי לחצה על כפתור אחר בשלט שלה, והציפור חזרה לצפצופיה הרגילים. "שוב בניוטרל. עכשיו נראה מה הוא זוכר." היא לחצה על כפתור שלישי.

אחרי שהות קצרה הציפור התחילה לדבר.

"אוי, לא. אני מניח שהוא ישן מדי."

"לא בהכרח. צלילי הפקודה נמצאים מחוץ לטווח השמיעה האנושית, אבל הציפורים מבחינות בהם בקלות. שמת לב כמה הוא שקט?"

"זה פועל?"

"בוא נראה."

שחזור מדויק. אבל לא. רשרוש העצים, זמזום החרקים, קולות הציפורים האחרות, דבר מזה לא הוקלט. רק הצליל הנקי של הקולות האנושיים.

"הא," אמר קוריאולנוס, שבאמת התרשם מעט. "כמה זמן הם יכולים להקליט?"

"בערך שעה, ביום טוב," אמרה לו ד"ר קיי. "הם עוצבו להימשך לאזורים מיוערים ולחפש קולות אנושיים. היינו משחררים אותם ביער במצב הקלטה ומחזירים אותם באמצעות אות התבייתות מהבסיס, ואז מנתחים את ההקלטות. לא רק כאן אלא גם במחוז אחת־עשרה, תשע, בכל מקום שהיתה בהם תועלת."

"לא יכולתם פשוט להטמין מיקרופונים בעצים?" שאל קוריאולנוס.

"אפשר להתקין אמצעי האזנה בתוך בניינים, אבל היער פשוט גדול מדי. המורדים הכירו היטב את תוואי השטח; אנחנו לא. הם עברו ממקום למקום. העורבני־המלשן הוא יחידת הקלטה אורגנית ניידת, ובניגוד למיקרופונים אי אפשר לאתר את כולם. גם אם המורדים תפסו אחד, הרגו אותו, אפילו אכלו אותו, הם לא מצאו אלא ציפור רגילה," הסבירה ד"ר קיי. "בתיאוריה הם היו מושלמים."

"אבל בפועל המורדים הבינו מה הם," אמר קוריאולנוס. "איך הם הצליחו להבין את זה?"

"אנחנו לא לגמרי בטוחים. היו שחשבו שהמורדים ראו את הציפורים חוזרות לבסיס, אבל החזרנו אותן רק באמצע הלילה, כשפחות או יותר בלתי אפשרי להבחין בהן, ורק מעטות בכל פעם. סביר יותר שלא כיסינו את עקבותינו כמו שצריך. לא וידאנו שלמידע שהגבנו עליו יוכל להיות מקור אחר מלבד הקלטה ביער. זה עורר בהם חשד, ולמרות שהנוצות השחורות מוסוות היטב בלילה, הפעילות הלילית היתה עשויה להוות רמז. אני חושבת שהם התחילו לערוך בהן ניסויים, להזין אותן במידע שקרי ולראות איך נגיב." היא משכה בכתפיה. "ואולי היה להם מרגל בבסיס. אני מתקשה להאמין שנדע אי־פעם."

"למה אתם לא משתמשים בהתקן ההתבייתות כדי להחזיר אותן לבסיס? במקום — " קוריאולנוס עצר בעצמו. הוא לא רצה להישמע יללן.

"במקום לגרור אתכם בחום הזה ולהפוך אתכם לטרף ליתושים?" היא צחקה. "כל מערכת השידור פורקה, ונראה שבית הציפורים הישן שלנו משמש עכשיו מחסן. ומלבד זאת, אני מעדיפה לשים עליהן יד. אנחנו לא רוצים שהן יעופו ולא יחזרו, נכון?"

"ברור שלא," שיקר קוריאולנוס. "זה מה שהן היו עושות?"

"אני לא בטוחה מה הן היו עושות, עכשיו כשהן התערו בסביבה. בסוף המלחמה שיחררתי אותן במצב ניוטרל. כל פתרון אחר היה אכזרי. לציפור אילמת היו יותר מדי אתגרים. אבל הם לא סתם שרדו, הם הזדווגו בהצלחה עם החקייניות. ועכשיו יש לנו מין חדש." ד"ר קיי הצביעה על ציפור בין הענפים. "המקומיים קוראים להם עורבנים־חקיינים."

"ומה הם מסוגלים לעשות?" שאל קוריאולנוס.

"אנחנו לא בטוחים. אני עוקבת אחריהם בימים האחרונים. הם לא מסוגלים לחקות דיבור. אבל היכולת שלהם לחזור על מוזיקה, טובה ובעלת משך ארוך יותר מזו של האימהות שלהם," היא אמרה. "תשיר משהו."

ברפרטואר של קוריאולנוס היה שיר אחד בלבד.

אבן החן של פאנם,

עיר נשגבת,

על פני עידנים תזדהרי זהובה.

העורבני־החקיין הטה את ראשו וענה בשיר. בלי המילים, אבל בחיקוי מושלם של המנגינה, בקול שנדמה חציו אדם, חציו ציפור. כמה ציפורים נוספות באזור חזרו אחריו ושזרו את הנעימה למארג הרמוני, אשר שוב הזכיר לו את הלהק על שיריהם הישנים.

"אנחנו צריכים להרוג את כולם." המילים חמקו מפיו לפני שהספיק לעצור בהן.

"להרוג את כולם? למה?" שאלה ד"ר קיי בהפתעה.

"הם לא טבעיים." הוא ניסה לשנות את הטיעון לכזה שחובב ציפורים ודאי יאמר. "הם עלולים לפגוע במינים אחרים."

"נראה שהם משתלבים. והם נמצאים עכשיו בכל רחבי פאנם, בכל מקום חיים עכשיו בהרמוניה עורבנים־מלשנים ועורבנים־חקיינים. אנחנו ניקח כמה מהם איתנו כדי לבדוק אם הם מסוגלים להתרבות, עורבני־חקיין עם עורבני־חקיין. אם לא, הם ממילא ייעלמו בעוד כמה שנים. אם כן, איזה נזק כבר יכולה לגרום עוד ציפור שיר אחת?" היא אמרה.

קוריאולנוס נאלץ להסכים שסביר להניח שהציפורים לא יגרמו נזק. במשך שארית אחר הצהריים הוא המשיך לשאול שאלות וניסה להתייחס לציפורים בעדינות כדי לפצות על ההצעה חסרת הלב. העורבנים־המלשנים לא ממש הפריעו לו — הם היו מעניינים מאוד מנקודת מבט צבאית — אבל משהו בעורבנים־החקיינים עורר בו גועל. ההיווצרות הספונטנית שלהם עוררה בו חשד. השתוללות של הטבע. מבחינתו, המין הזה היה צריך להיכחד מעצמו, ובקרוב.

בסוף היום, אף שהיו להם שלושים עורבנים־מלשנים, הם לא הצליחו לתפוס אפילו עורבני־חקיין אחד.

"אולי העורבנים־המלשנים חושדים פחות במלכודות. אחרי הכול, הם גדלו בכלובים," אמרה ד"ר קיי בקול מהורהר. "לא משנה. ניתן להם עוד כמה ימים, ובמידת הצורך נביא את הרשתות."

או את הרובים, חשב לעצמו קוריאולנוס.

עם חזרתם לבסיס הוטל עליו ועל באג לפרוק את הכלובים ולעזור למדענים להכניס אותם להאנגר ישן שישמש להם בית זמני. "תרצו לעזור בטיפול בהם עד שניקח אותם לקפיטול?" שאלה אותם ד"ר קיי. באג חייך בתגובה את אחד החיוכים הנדירים שלו, וקוריאולנוס נענה בהתלהבות. הוא רצה לעשות רושם טוב, ומלבד זה היה קריר יותר בהאנגר בזכות המאווררים התעשייתיים. נראה שזה יועיל לפריחת הזיעה שלו, שהאדימה במידה מרשימה ביער. לפחות יהיה בזה שינוי מהשגרה.

לפני כיבוי האורות פרשו הטירונים בחדר את המטעמים של מאמא וערכו תוכניות לשני סופי השבוע הבאים ב"כירה", למקרה שהחבילות לא יגיעו באופן סדיר. בזכות יכולות המסחר שלו, מונה סמיילי לגזבר שלהם, והוא שמר בצד מספיק מטעמים לשני סבבים של משקה לבן ולתרומות לסל של הלהק לאחר ההופעה. את מה שנותר הם חילקו לחמישה חלקים. לחלק שלו לקח קוריאולנוס שישה כדורי פופקורן נוספים, והתיר לעצמו לאכול אחד בלבד. את השאר הוא ישמור עבור הלהק.

בשבת בבוקר התעורר קוריאולנוס לקול סערת ברד מתופפת על גג המגורים. בדרך לארוחת הבוקר הפגיזו השותפים לחדר זה את זה בכדורי ברד בגודל תפוזים, אבל עד אמצע הבוקר השמש כבר יצאה מבין העננים, עזה מתמיד. עליו ועל באג הוטל לטפל בעורבנים־המלשנים למשך אחר הצהריים. הם ניקו כלובים, ואז האכילו והשקו את הציפורים בהנחיית שניים מהמדענים מהמצודה. אף שכמה מהציפורים נלכדו בזוגות ובשלישיות, כל אחת שכְנה עכשיו בכלוב משלה. בחלק השני של המשמרת הם נשאו את הציפורים בזהירות בזו אחר זו לאזור בהאנגר שבו הוקמה מעבדה מאולתרת. העורבנים־המלשנים מוספרו, תויגו ועברו בדיקה בסיסית אם הם עדיין מגיבים על הפקודות הקוליות של השלטים. נראה שכולם שמרו על היכולת לשנן את הקול האנושי ולחזור עליו.

"זה טוב בשבילם?" שאל באג מחוץ לטווח השמיעה של המדענים וניענע בראשו.

"אני לא יודע. זה מה שהם נבנו לעשות," אמר קוריאולנוס.

"הם היו מאושרים יותר ביער," אמר באג.

קוריאולנוס לא היה בטוח שהצדק עם באג. מי יודע, אולי הציפורים יתעוררו בעוד כמה ימים במעבדה במצודה ויתהו מה היה הסיוט המחריד הזה של עשר השנים במחוז 12. אולי הם יהיו מאושרים יותר בסביבה מבוקרת, נקייה מאיומים טבעיים רבים. "אני בטוח שהמדענים יטפלו בהם יפה."

אחרי ארוחת הערב הוא ניסה לא לחשוף את חוסר הסבלנות שלו, בעודו מחכה לחבריו לחדר שיגמרו להתכונן. מכיוון שהוא החליט לשמור על הרומן בסוד, התוכנית היתה לחמוק מהם ברגע שיגיעו ל"כירה". הבעיה היחידה היתה סג'אנוס. הוא שיקר לגבי הכסף, אבל אולי רק ניסה להשתלב בין חבריו לחדר חסרי הפרוטה. הוא נראה מלא חרטה באמת בעקבות תקרית השרטוט בעפר, אז יש לקוות שהבין כמה מסוכן יהיה לשמש שליח אל ליל. אבל האם בילי טואפ או המורדים ינסו ליצור איתו קשר שוב, מכיוון שכבר הביע נכונות לעזור להם? הוא היה מטרה כל כך קלה. מוטב לקחת אותו לפגישה עם הלהק ברגע שיחמקו מהאחרים.

"רוצה לבוא איתי אל מאחורי הקלעים?" הוא שאל את סג'אנוס בשקט כשהגיעו ל"כירה".

"אני מוזמן?" שאל סג'אנוס.

"כמובן," אמר קוריאולנוס, אף שלמעשה רק הוא עצמו הוזמן. אבל אולי עדיף ככה. אם סג'אנוס יוכל להעסיק את מוד אייבורי, ייתכן שקוריאולנוס יזכה בכמה רגעים ביחידות עם לוסי גריי. "אבל נצטרך להתחמק משאר הצוות."

התברר שזה לא יהיה קשה, מכיוון שהקהל צמח מהשבוע שעבר, והמשקה הלבן היה חזק במיוחד השבוע. הם השאירו את סמיילי, באג ומקל להתמקח, מצאו את הדלת בקרבת הבמה ויצאו אל סמטה אחורית צרה וריקה.

התברר שהדבר שלוסי גריי כינתה סככה הוא מוסך ישן כלשהו, שהיה בו מקום לכשמונה רכבים. הדלתות הגדולות ששימשו למעבר רכבים היו סגורות בשרשרת, אבל דלת קטנה יותר בפינת הבניין, היישר מול הדלת האחורית של ה"כירה", הוחזקה פתוחה בלבנה. כשקוריאולנוס שמע דיבורים וצלילי כיוון כלים מבפנים, הוא ידע שזה המקום הנכון.

הם נכנסו וגילו שהלהק השתלט על החלל והתמקם על צמיגים ישנים וחלקי רהיטים. נרתיקי הכלים והציוד היו פזורים בכל עבר. למרות דלת שנייה בפינה האחורית, שהיתה גם היא פתוחה, המקום היה לוהט כמו תנור. שמש הערב זרמה מבעד לכמה חלונות סדוקים, מאירה את חלקיקי האבק הרבים המרחפים באוויר.

כשמוד אייבורי הבחינה בהם, היא רצה אליהם בשמלה הוורודה שלה. "שלום לכם!"

"ערב טוב." קוריאולנוס קד והושיט לה את חבילת כדורי הפופקורן. "ממתקים למתוקה."

מוד אייבורי פתחה את השקית וקפצה קפיצה קטנה על רגל אחת ואז קדה קידה. "תודה רבה מכל הלב. אני אשיר לך שיר מיוחד הערב!"

"לזאת קיוויתי," אמר קוריאולנוס. מצחיק איך שצורת הדיבור הרשמית של הקפיטול התאימה ללהק באופן טבעי.

"בסדר, אבל אסור לי לומר את השם שלך, כי אתה סוד," היא ציחקקה.

מוד אייברי רצה אל לוסי גריי, שישבה בשיכול רגליים על שולחן ישן וכיוונה את הגיטרה שלה. היא חייכה לנוכח פניה הנלהבות של הילדה, אבל אמרה בתקיפות, "תשמרי אותם לאחר כך." מוד אייבורי דילגה להראות את האוצר שלה לשאר הלהקה. סג'אנוס הצטרף אליהם, ואילו קוריאולנוס נופף לשלום בעודו חולף על פניהם ופנה אל לוסי גריי. "לא היית צריך לעשות את זה. אתה מפנק אותה."

"בסך הכול ניסיתי להכניס לה קצת שמחה לראש," הוא אמר.

"ומה עם הראש שלי?" קינטרה לוסי גריי. קוריאולנוס רכן ונישק אותה. "בסדר, התחלה מוצלחת." היא פינתה מקום וטפחה על השולחן לצידה.

קוריאולנוס התיישב וסקר את הסככה. "מה המקום הזה?"

"כרגע זה חדר האומנים שלנו. אנחנו באים לכאן לפני ההופעה ואחריה וכשאנחנו יורדים מהבמה בין שירים," היא אמרה לו.

"אבל למי הוא שייך?" הוא קיווה שהם לא מסיגים גבול.

לוסי גריי לא נראתה מודאגת. "אין לי מושג. נחתנו כאן ונפרוש כנפיים כשיגרשו אותנו."

ציפורים. בכל הקשור בלהק זה תמיד היה ציפורים אצלה. השירה, הנוצות בכובעים, לפרוש כנפיים. כולם ציפורים יפות. הוא סיפר לה על המשימה שלו עם העורבנים־המלשנים במחשבה שאולי תתרשם מכך שבחרו בו לעבוד איתם, אבל נראה שזה רק מעציב אותה.

"אני שונאת לדמיין אותם כלואים אחרי שזכו לטעום מהחופש," אמרה לוסי גריי. "מה הם מצפים למצוא במעבדות שלהם?"

"אני לא יודע. אם כלי הנשק שלהם עדיין עובדים?" הוא ניחש.

"נשמע כמו עינוי, כשמישהו שולט ככה בקול שלך." ידה הושטה לגעת בצווארה.

זה נשמע לקוריאולנוס קצת דרמטי, אבל הוא ניסה להישמע מנחם. "אני לא חושב שיש לזה מקבילה אנושית."

"באמת? אתה תמיד מרגיש חופשי לומר את דעתך, קוריאולנוס סנואו?" היא שאלה במבט תמה.

חופשי לומר את דעתו? ברור שכן. טוב, בגבולות הסביר. והוא לא הסתובב וקישקש על כל דבר קטן. למה היא התכוונה? היא התכוונה לדעתו על הקפיטול. ועל משחקי הרעב. ועל המחוזות. למען האמת, הוא תמך בהרבה ממה שעשו בקפיטול, והשאר העסיק אותו רק לעתים רחוקות. אבל אם ירגיש צורך הוא יבטא את דעתו. לא? כנגד הקפיטול? כמו סג'אנוס? גם אם יהיו לזה השלכות? הוא לא ידע את התשובה, אבל הרגיש צורך להתגונן. "כן. אני חושב שאדם צריך לומר את מה שהוא חושב."

"גם אבא שלי חשב ככה. והוא גמר עם יותר חורי כדורים משהייתי יכולה לספור על אצבעות שתי הידיים," היא אמרה.

מה היא ניסתה לרמוז? גם אם לא אמרה זאת, הוא תיאר לעצמו שאת הכדורים ירו אוכפי השקט. אולי מישהו שהיה לבוש בדיוק כמו קוריאולנוס עכשיו. "ואת אבא שלי הרג צלף של המורדים."

לוסי גריי נאנחה. "עכשיו אתה כועס."

"לא." אבל הוא כן כעס. הוא ניסה לכבוש את הכעס. "אני פשוט עייף. כל השבוע חיכיתי לפגוש אותך. ואני מצטער על אבא שלך — אני מצטער על אבא שלי — אבל אני לא מנהל את פאנם."

"לוסי גריי!" קראה מוד אייבורי מהצד האחר של הסככה. "מתחילים!" הלהק התחיל להתאסף ליד הדלת עם כלי הנגינה שלהם.

"כדאי שאלך." קוריאולנוס גלש מהשולחן. "שתהיה לכם הופעה מוצלחת."

"נתראה אחר כך?" היא שאלה.

הוא יישר את המדים שלו. "אני חייב לחזור לפני שעת העוצר."

לוסי גריי קמה והעבירה את מתלה הגיטרה שלה מעבר לראש. "אני מבינה. טוב, מחר אנחנו מתכננים טיול לאגם, אם אתה פנוי."

"האגם?" באמת היו יעדים מהנים במקום האומלל הזה?

"הוא נמצא ביער. זאת הליכה ארוכה לשם, אבל המים נעימים," היא אמרה. "אני אשמח מאוד אם תבוא. תביא גם את סג'אנוס. יהיה לנו יום שלם."

הוא רצה ללכת. להיות איתה יום שלם. הוא עדיין כעס, אבל זה באמת היה טיפשי. היא לא האשימה אותו בשום דבר, בעצם. השיחה פשוט הוסטה לפסים לא נעימים. הכול בגלל הציפורים המטופשות. היא הושיטה יד לשלום; האם הוא באמת רוצה לדחות אותה? הוא פגש אותה לעתים נדירות כל כך, שלא היה יכול להרשות לעצמו מצבי רוח. "בסדר. נגיע אחרי ארוחת הבוקר."

"יופי." היא נטעה נשיקה על לחיו והצטרפה לשאר הלהק בעודם יוצאים מהסככה.

הוא וסג'אנוס חזרו ל"כירה" ונדחקו בין האנשים בחלל האפלולי, האוויר כבד מזיעה וממשקה. הם מצאו את חבריהם לחדר באותו מקום כמו בשבוע שעבר. באג שמר להם ארגזי ישיבה, וקוריאולנוס וסג'אנוס התיישבו משני צדדיו, כל אחד לוגם לגימה מהבקבוק המשותף.

מוד אייבורי מיהרה אל הבמה להציג את הלהקה. המוזיקה החלה ברגע שחברי הלהק תפסו את מקומותיהם.

קוריאולנוס נשען על הקיר ופיצה על הזמן האבוד עם המשקה הלבן. הוא לא יראה את לוסי גריי אחרי ההופעה, אז למה לא להשתכר קצת? קשר הכעס בחזהו התחיל להתרופף בעודו צופה בה. כזאת מושכת, כזאת מקסימה, כזאת מלאת חיים. הוא התחיל להתחרט על כך שהתרתח, והתקשה לזכור מה אמרה שהכעיס אותו כל כך. אולי שום דבר. זה היה שבוע ארוך ומלחיץ עם המבחן, והציפורים, והשטויות של סג'אנוס. הגיע לו ליהנות קצת.

הוא שתה עוד כמה לגימות משקה והרגיש ידידותי יותר כלפי העולם. נעימות מוכרות וחדשות שטפו אותו. פעם אחת הוא תפס את עצמו שר עם הקהל והפסיק מלא מודעות עצמית לפני שקלט שלאיש לא אכפת, או שאיש אינו פיכח דיו לזכור גם אם כן.

בשלב מסוים בארב אז'ור, טאם אמבר וקלרק קרמיין ירדו מהבמה, בוודאי להפסקה בסככה, והשאירו את מוד אייבורי על הארגז שלה מול המיקרופון ואת לוסי גריי פורטת על הגיטרה לצידה.

"הבטחתי לחבר לשיר לו משהו מיוחד הערב, אז הנה זה," ציפצפה מוד אייבורי. "כל אחד בלהק קיבל את השם שלו מבלדה, והבלדה הזאת שייכת לגברת היפה הזאת!" היא הושיטה יד אל לוסי גריי שקדה קידה לקול מחיאות כפיים פזורות. "זאת בלדה ישנה מאוד שכתב מישהו שקראו לו וורדסוורת'. שינינו אותה קצת כדי שהיא תהיה יותר ברורה, אבל אתם עדיין צריכים להקשיב טוב טוב." היא הצמידה אצבע לשפתיה והקהל השתתק.

קוריאולנוס ניענע בראשו בניסיון להצטלל. אם זה השיר של לוסי גריי, הוא רצה להתרכז בו כדי שיוכל לומר עליו משהו נחמד מחר.

מוד אייבורי הינהנה אל לוסי גריי והתחילה לשיר בקול רציני:

רבות על לוסי גריי אשמע:

ועת דרכי אבדה,

אראה עם שחר העלמה

ילדונת לבדה.

אף לא חבר לה או חובב;

סביב אין איש מוכר,

— מתוק ממנה לא ליבלב

על מדרונות ההר!

או־קיי, אז היתה ילדה שגרה על הר. ומתברר שהיא התקשתה לרכוש חברים.

אם עופר משתובב תראו

ארנבת השדה;

פני לוסי המתוקות זאת דעו

שוב עין לא תחזה.

והיא מתה. איך? היתה לו הרגשה שהתשובה תגיע במהרה.

"הלילה ליל סופה יסעיר —

לעיירה לכתך;

קחי עששית, בתי, תאיר

בשלג את דרכך."

"אלך, אבי, לא אתעצל:

אותך כך לשמח —

רק שתיים השעון צילצל,

והנה הירח!"

אז הגרזן הניף האב

את העצים לחטוב

בערימה סידר — עכשיו

היא קמה לעזוב.

כמו איילה היא תמהר:

ושביל חדש פילסה

אבק השלג תפזר

כמו עשן נישא.

הקדימה הסערה בואה:

ללוסי אין מושיע;

טיפסה בין גבע ובקעה:

ליעד לא הגיעה.

אהא. הרבה קשקושים, אבל בסופו של דבר היא איבדה את דרכה בשלג. טוב, מה הפלא אם שלחו אותה החוצה בסערת שלגים. סביר להניח שהיא קפאה למוות.

הוריה כה וכה קראו

על כל מדרון ושביל;

אך לא שמעו, גם לא ראו

דבר־מה אשר יוביל.

עת שחר בא בראש ההר

עינם תסרוק הנוף;

שם גשר עץ והנהר

הרחק תחתיו יחלוף.

בבכי אז קראו שניהם,

"בעדן ניפגש";

אך שלג, ראתה האם,

שם צעדהּ טישטש.

אה, יופי. הם מצאו טביעת רגל שלה. סוף טוב הכול טוב. זה היה אחד השירים השטותיים האלה, כמו זה שלוסי גריי שרה על איש שחשבו שקפא למוות. ניסו לשרוף אותו בתנור, אבל הוא רק הפשיר והיה בסדר. סאם משהו.

אז מטה במדרון ירדו

אחר טביעות קטנות;

על פני גדר הם צעדו,

דרכם חצתה חומות;

מעבר לשדה רחב

נמשכו העקבות;

דרכן לרגע לא תיסב;

לגשר הן מחוות.

בשלג הגדה עקבו

היכן רגלה תנחת,

עד אמצע הקורות נסבו;

והלאה — אף אחת!

רגע? מה? היא נעלמה בחלל האוויר?

אך יש אומרים כי עד היום

עוד חיה הילדה;

ללוסי גריי יהי שלום

בפרא לבדה.

בהר ועמק תתהלך,

אחור לא תסתכל;

בשיר בודד עוד תברך

ברוח יסתלסל.

אה, סיפור רפאים. איכס. בוז. כמה מגוחך. טוב, הוא יתאמץ לאהוב אותו כשיפגוש את הלהק מחר. אבל באמת, מי קורא לבת שלו על שם ילדת רפאים? אם כי יש לשאול, אם הילדה היתה רוח רפאים, היכן היתה גופתה? אולי היא מאסה בהוריה הרשלנים, המשלחים אותה אל לב סופות, והיא ברחה לחיות לבדה באזורי הפרא. אבל אם ככה, מדוע היא לא התבגרה? הוא לא הצליח למצוא בזה היגיון, והמשקה הלבן לא עזר. זה הזכיר לו את הפעם שלא הבין שיר בשיעור רטוריקה, וליוויה קרדיו השפילה אותו מול כולם. איזה שיר נורא. אולי איש לא יזכיר את זה... לא, הם יזכירו. מוד אייבורי תצפה לתגובה. אז הוא יאמר שזה נהדר ויסתפק בזה. אבל מה אם היא תרצה לדבר על השיר?

קוריאולנוס החליט לשאול את סג'אנוס, שתמיד היה מוצלח ברטוריקה, ולראות מה דעתו.

אבל כשרכן מעבר לבאג, הוא גילה שהארגז של סג'אנוס ריק.

27

קוריאולנוס סרק את האזור, מנסה להסתיר את חרדתו המתעצמת. היכן סג'אנוס? אדרנלין נאבק במשקה הלבן על השליטה במוחו. הוא שקע כל כך במוזיקה ובאלכוהול, שלא ידע מתי סג'אנוס נעלם. מה אם הוא שינה את דעתו לגבי ליל? האם הוא נמצא אי־שם בקהל ברגעים אלא ממש, זומם מזימות עם המורדים?

קוריאולנוס חיכה עד שהקהל סיים למחוא כפיים למוד אייבורי וללוסי גריי, ורק אז קם. בדיוק כשהחל לעשות את דרכו אל הדלת, הוא ראה את סג'אנוס חוזר באור הערפילי.

"איפה היית?" שאל קוריאולנוס.

"בחוץ. המשקה הלבן יצא כמו שנכנס." סג'אנוס התיישב על הארגז שלו והתמקד בבמה.

קוריאולנוס חזר גם הוא למקומו ועיניו ממוקדות בלהקה, אבל מחשבותיו נמצאו הרחק משם. המשקה הלבן אינו יוצא כמו שנכנס, הוא חזק מדי והכמות ששותים קטנה מדי. עוד שקר. מה המשמעות של זה? שהוא אינו יכול להניח לסג'אנוס לצאת מטווח ראייה אפילו לשנייה? למשך שארית ההופעה הוא לא הפסיק להעיף בו מבטים מזווית העין כדי לוודא שלא יתגנב שוב החוצה. הוא נשאר קרוב אליו לאחר שמוד אייבורי אספה כסף בסל הסרטים שלה, אבל נראה שסג'אנוס ממוקד בלעזור לבאג להוביל את מקל השיכור בחזרה לבסיס. לא היתה הזדמנות לדיון נוסף. אם סג'אנוס אכן חמק החוצה לזמום עם המורדים, ההתעמתות הישירה איתו, לאחר תקרית בילי טואפ, נכשלה בבירור. היה צורך באסטרטגיה חדשה.

יום ראשון עלה בוהק מדי עבור ראשו הפועם של קוריאולנוס. הוא הקיא את המשקה הלבן ונשאר במקלחת עד שעיניו הצליחו להתמקד שוב. לא עלה על דעתו לאכול את הביצים השמנוניות בחדר האוכל, ולכן הוא כירסם מהטוסט שלו בעוד סג'אנוס מחסל את המנות של שניהם, דבר שרק אישש את חשדותיו של קוריאולנוס שסג'אנוס לא שתה כמעט דבר אמש, ודאי לא שתה מספיק כדי שיצא כמו שנכנס. שלושת חבריהם לחדר אפילו לא הצליחו לקום לארוחת הבוקר. עד שתעלה על דעתו תוכנית טובה יותר, הוא ייאלץ לפקוח עליו עיני נץ, בעיקר כשיצא מהבסיס. ובכל מקרה הוא יזדקק היום לבן לוויה כדי לצאת לאגם.

אף שהתלהבותו של קוריאולנוס עצמו דעכה בינתיים, סג'אנוס נעתר להזמנה בעליזות. "בטח, זה נשמע כמו חופשה. בוא ניקח קצת קרח!" בזמן שסג'אנוס שיכנע את עוגייה לתת להם עוד שקית, קוריאולנוס הלך למרפאה לבקש אספירין. הם נפגשו בביתן השמירה ומשם יצאו לדרך.

הם לא הכירו קיצור דרך אל התפר, ולכן חזרו לכיכר העיר והתחקו אחר צעדיהם מהשבוע הקודם. קוריאולנוס שקל לנהל שיחה גלויה נוספת עם סג'אנוס, אבל אם האיום שיימצא אשם בבגידה לא עצר בו, איזה טיעון יצליח לעשות זאת? קוריאולנוס גם לא ידע בוודאות שסג'אנוס אכן התרועע עם המורדים. אולי הוא באמת יצא להשתין בערב הקודם, ובמקרה כזה האשָמה רק תגרום לו להגיב בצורה מתגוננת. הראיה הממשית היחידה היתה הכסף המוחבא, ואולי סטראבו התעקש שייקח אותו, אבל סג'אנוס היה נחוש בדעתו לא להשתמש בו. הוא לא העריך כסף, וכסף שהגיע ממכירת נשק היה בוודאי עול עבורו. ייתכן שמבחינתו זה היה עניין של כבוד לנסות להסתדר בעצמו.

אם לוסי גריי עדיין כעסה בעקבות המריבה בערב הקודם, היא לא הפגינה כל סימן לכך. היא קידמה את פניו בדלת האחורית בנשיקה ובכוס מים קרים, לצנן אותו עד שיגיעו לאגם. "זאת הליכה של שעתיים־שלוש, תלוי בקוצים, אבל זה שווה את זה."

לשם שינוי חברי הלהק לא לקחו איתם את כלי הנגינה שלהם. בארב אז'ור נשארה בבית להשגיח. היא שלחה אותם עם דלי ובו קנקן מים, כיכר לחם ושמיכה ישנה.

"היא בדיוק התחילה לצאת עם מישהי שגרה בהמשך הרחוב," גילתה לו לוסי גריי כשהתרחקו מטווח שמיעה. "הן בטח ישמחו שהבית שלהן למשך היום."

טאם אמבר הוביל את כולם על פני האחו ואל תוך היער. קלרק קרמיין, מוד אייבורי וסג'אנוס צעדו מאחוריו, ולוסי גריי וקוריאולנוס במאסף. לא היה שביל מוסדר. הם הלכו בטור, צעדו מעל עצים שנפלו, הסיטו הצידה ענפים וניסו לעקוף שיחים קוצניים שצצו פה ושם בצמחייה. כעבור עשר דקות לא נותר ממחוז 12 דבר מלבד הריח החריף מהמכרות. אחרי עשרים דקות אפילו זה נבלע בצמחייה. חופת העצים סיפקה צל מהשמש, אבל מעט מאוד הקלה מהחום. זמזום חרקים, פטפוט סנאים ושירת ציפורים מילאו את האוויר, לא מוטרדים מכך שהם עוברים שם.

אפילו לאחר יומיים של עבודה עם הציפורים, קוריאולנוס הלך ונמלא מתח ככל שהתרחקו ממה שנחשב באזורים האלה לציוויליזציה. הוא תהה אילו יצורים אחרים — יצורים גדולים וחזקים יותר ובעלי ניבים — עלולים לארוב בין העצים. לא היה לו שום כלי נשק. בעקבות ההבנה הזאת הוא העמיד פנים שיש לו צורך במקל הליכה, ועצר לרגע לתלוש את העלים מענף מוצק.

"איך הוא יודע את הדרך?" הוא שאל את לוסי גריי והחווה בראשו לעבר טאם אמבר.

"כולנו מכירים את הדרך," היא אמרה. "זה הבית השני שלנו."

מכיוון שלא נראה שמישהו אחר מודאג, הוא המשיך לצעוד לפרק זמן שנדמה כמו נצח, ושמח מאוד כשטאם אמבר הורה לכולם לעצור. אבל הוא רק אמר, "בערך אמצע הדרך." הם העבירו ביניהם את שקית הקרח, שתו את המים שהפשירו ומצצו את הקוביות שנשארו.

מוד אייבורי התלוננה שכואבת לה הרגל וחלצה את הנעל החומה הסדוקה שלה, חושפת שלפוחית מרשימה. "הנעליים האלה לא הולכות טוב."

"זה זוג ישן של קלרק קרמיין. אנחנו מנסים למשוך אותן עד סוף הקיץ," אמרה לוסי גריי ובחנה את הרגל הקטנה במצח מקומט.

"הן לוחצות," אמרה מוד אייבורי. "אני רוצה קופסאות דגים כמו בשיר."

סג'אנוס השתופף לפניה בגבו אליה. "מה דעתך על טרמפ במקום?"

מוד אייבורי מיהרה לטפס על גבו. "תיזהרי על הראש שלי!"

מרגע שהתקדים נקבע, הם התחלפו ביניהם בנשיאת הילדה. עכשיו כשכבר לא השקיעה מאמץ בהליכה, היא ניצלה את ריאותיה כדי לשיר.

במנהרה, בחפירה,

יש מנהרות שלושים ושתיים,

שם כורה, עפר זורה,

ובתו, שמה קלמנטיין.

כה קטנה היא, כמו פיה היא

אך גדולות הן הרגליים.

קופסאות דגים פתוחות הן

סנדלים לקלמנטיין.

למורת רוחו של קוריאולנוס, מקהלה של עורבנים־חקיינים חזרה על הנעימה ממרומי העצים. הוא לא ציפה למצוא אותם רחוק כל כך — נראה שכל היער שורץ ציפורים. אבל מוד אייבורי היתה מאושרת והמשיכה לשיר להם. קוריאולנוס נשא אותה בחלק האחרון של הצעדה והסיח את דעתה בשאלות על השיר של לוסי גריי בערב הקודם.

"מה חשבת?" היא שאלה.

הוא התחמק מהשאלה. "מאוד נהניתי. היית נהדרת."

"תודה, אבל התכוונתי לשיר. אתה חושב שאנשים באמת רואים את לוסי גריי או רק חולמים עליה?" היא שאלה. "כי אני חושבת שהם באמת רואים אותה. רק שעכשיו היא עפה כמו ציפור."

"כן?" קוריאולנוס שמח לגלות שמשמעות השיר הלא ברור לפחות נתונה לוויכוח, ולא שהוא טיפש מדי להבין את הפרשנות העמוקה היחידה שיש.

"טוב, אחרת איך היא לא משאירה עקבות?" היא אמרה. "אני חושבת שהיא עפה ומנסה לא להיתקל באנשים, כי הם יהרגו אותה כי היא לא כמוהם."

"כן, ברור שהיא לא כמוהם. היא רוח רפאים, טיפשונת," אמר קלרק קרמיין. "רוחות רפאים לא משאירות עקבות כי הן כמו אוויר."

"אז איפה הגופה שלה?" שאל קוריאולנוס, שלהרגשתו, בגרסה של מוד אייבורי לפחות היה היגיון כלשהו.

"היא נפלה מהגשר ומתה, והגופה שלה נפלה כל כך רחוק למטה שאף אחד לא ראה אותה. או שהיא נפלה לנהר ונסחפה," אמר קלרק קרמיין. "בכל מקרה, היא מתה ועכשיו היא רודפת את המקום הזה. איך היא יכולה לעוף בלי כנפיים?"

"היא לא נפלה מהגשר! היו רואים שהשלג נראה שם אחרת!" התעקשה מוד אייבורי. "לוסי גריי, מה התשובה הנכונה?"

"זאת תעלומה, מתוקה. בדיוק כמוני. לכן זה השיר שלי," ענתה לוסי גריי.

עד שהם הגיעו לאגם, קוריאולנוס התנשף כולו וגרונו ניחר, והפריחה שלו צרבה מזיעה. כשחברי הלהק התפשטו עד בגדיהם התחתונים וצללו במים, הוא מיהר לעשות כמותם. הוא פילס דרך לעומק האגם והמים הקרים עטפו אותו, מנקים את קורי העכביש מראשו ומרגיעים את הפריחה. הוא ידע לשחות היטב בזכות שיעורים שקיבל בבית הספר מגיל צעיר, אבל מעולם לא ניסה לשחות בשום מקום מלבד בריכת שחייה. קרקעית האגם הבוצית העמיקה בחדות, והיתה לו תחושה שהוא נמצא מעל מים עמוקים. הוא שייט אל מרכז האגם והתהפך על הגב, סורק את הנוף סביבו. העצים היתמרו מכל עברי האגם, ואף שנדמה שאין דרך גישה לשם, בתים הרוסים קטנים היו זרועים לאורך החוף. לרובם לא היתה תקנה, אבל למבנה בטון מוצק־למראה אחד עדיין היו גג ודלת סגורה היטב כנגד חיות הבר. משפחת ברווזים שייטה במרחק כמה מטרים ממנו, והוא הבחין בדגים מתחת לבהונותיו. החשש מדברים אחרים שאולי שוחים עמוק במים דחף אותו בחזרה לחוף, היכן שהלהק כבר גרר את סג'אנוס לסוג כלשהו של משחק "חמור באמצע", כשאצטרובל גדול משמש להם כדור. קוריאולנוס הצטרף למשחק, שמח לעשות משהו סתם בשביל הכיף. המתח בלהיות מבוגר במשרה מלאה מדי יום הפך מייגע.

אחרי מנוחה קצרה טאם אמבר הכין שתי חכות דיג מענפי עצים שגזם, וחיבר אליהן חוט וקרסים תוצרת בית. בזמן שקלרק קרמיין חפר באדמה בחיפוש אחר שלשולים, מוד אייבורי גייסה את סג'אנוס לקטוף גרגרי יער.

"אל תתקרבו לחלקה ההיא ליד הסלעים," הזהירה לוסי גריי. "הנחשים אוהבים להסתובב שם."

"היא תמיד יודעת איפה הם," אמרה מוד אייבורי לסג'אנוס בעודה מובילה אותו משם. "היא תופסת אותם בידיים, אבל אותי הם מפחידים."

קוריאולנוס ולוסי גריי נותרו לאסוף עצי הסקה. הכול היה מרגש מעט, השחייה בעירום חלקי בין יצורי הבר, הקמת מדורה באוויר הפתוח, היעדר לוח זמנים בחברתה של לוסי גריי. היתה לה קופסת גפרורים, אבל הם היו יקרי ערך, והיא אמרה שתצטרך להסתפק באחד בלבד. כשהלהבה אחזה בערימת עלים יבשים, הוא התיישב קרוב אליה על הקרקע בעודם מזינים את האש בזרדים, ואז בחתיכות עץ גדולות יותר. כבר שבועות לא הרגיש כל כך שמח להיות בחיים.

לוסי גריי נשענה על כתפו. "תקשיב, אני מצטערת אם הכעסתי אותך אתמול בערב. לא האשמתי אותך במוות של אבא שלי. שנינו היינו ילדים כשזה קרה."

"אני יודע. אני מצטער אם התגובה שלי היתה מוגזמת. פשוט, אני לא יכול להעמיד פנים שאני מישהו אחר ממי שאני. אני לא מסכים עם כל דבר שהקפיטול עושה, אבל אני כן בן הקפיטול, ובאופן כללי אני חושב שאנחנו צודקים ובאמת צריך סדר," אמר קוריאולנוס.

"הלהק מאמין שהסיבה ששמו את בני האדם על פני האדמה היא להפחית מהסבל, לא להוסיף לו. אתה חושב שמשחקי הרעב צודקים?" היא שאלה.

"אני אפילו לא בטוח למה אנחנו עורכים אותם, אם להודות בכנות. אבל אני כן חושב שאנשים שוכחים מהר מדי את המלחמה. את מה שעשינו אחד לשני. למה אנחנו מסוגלים. גם המחוזות וגם הקפיטול. אני יודע שהקפיטול בטח נראה קשוח מאוד מכאן, אבל אנחנו בסך הכול מנסים לשמור על הכול בשליטה. אחרת יהיה כאוס, ואנשים יסתובבו ויהרגו אחד את השני כמו בזירה." זאת היתה הפעם הראשונה שהוא ניסה לנסח את המחשבות הללו במילים עם אדם שאינו ד"ר גול. הוא הרגיש לא לגמרי יציב, כמו פעוט שלומד ללכת, אבל חש גם בעצמאות של הליכה בכוחות עצמו.

לוסי גריי נרתעה מעט. "זה מה שאתה חושב שאנשים יעשו?"

"כן. אם לא יהיו חוק ומישהו שיאכוף אותו, אני חושב שכולנו נתנהג כמו חיות," הוא אמר בביטחון עצמי רב יותר. "אם זה מוצא חן בעינינו ואם לא, הקפיטול הוא הדבר היחיד ששומר על הביטחון שלנו."

"הממ. אז הם שומרים על הביטחון שלי. ועל מה אני מוותרת בשביל זה?" היא שאלה.

קוריאולנוס דקר במדורה במקל. "מוותרת? נו, על שום דבר."

"הלהק ויתר," היא אמרה. "אנחנו לא יכולים לעבור ממקום למקום. לא יכולים להופיע בלי רשותם. מותר לנו לשיר רק שירים מסוג מסוים. אם תתנגד כשיעצרו אותך, יירו בך כמו שירו באבא שלי. אם תנסה לשמור על המשפחה שלך יחד, ישברו לך את הראש כמו ששברו למאמא שלי. ומה אם אני חושבת שזה מחיר כבד מדי? אולי החופש שלי שווה את הסיכון."

"אז המשפחה שלך כן היו מורדים." קוריאולנוס לא באמת הופתע.

"לפני הכול ואחרי הכול המשפחה שלי היו הלהק," אמרה לוסי גריי. "לא מהמחוזות, לא מהקפיטול, לא מורדים, לא אוכפי שקט, פשוט אנחנו. ואתה כמונו. אתה אוהב לחשוב בצורה עצמאית. אתה מתקומם. אני יודעת את זה, כי זה מה שעשית למעני במשחקים."

טוב, הוא לא היה יכול להכחיש את זה. אם הקפיטול חשב שמשחקי הרעב הכרחיים, ואם הוא ניסה לשבש אותם, האם לא יצא כנגד הסמכות של הקפיטול? התקומם כמוה? לא כמו סג'אנוס, בהתרסה גלויה. אבל בדרך שלו, שקטה ומעודנת יותר? "אני מאמין בזה. אם הקפיטול לא היה בשלטון, לא היינו מנהלים את השיחה הזאת בכלל כי היינו משמידים את עצמנו מזמן."

"אנשים התקיימו זמן ארוך בלי הקפיטול. אני מתארת לעצמי שהם ימשיכו להתקיים גם הרבה זמן אחריו," היא סיכמה.

קוריאולנוס חשב על הערים המתות שחלף על פניהן בנסיעה אל מחוז 12. היא טענה שהלהק הסתובב בדרכים, אז בוודאי ראתה אותן גם היא. "לא רבים מהם. פאנם היתה מרהיבה פעם. תראי אותה עכשיו."

קלרק קרמיין הביא ללוסי גריי צמח שעקר מהאגם עם עלים מחודדים ופרחים קטנים ולבנים. "הי, מצאת קטניס. יופי, ק"ק." קוריאולנוס תהה אם זה אמור להיות צמח נוי כמו הוורדים של סבתנו, אבל היא מיהרה לבחון את השורשים שפקעות קטנות השתלשלו מהם. "עדיין קצת מוקדם."

"כן," אישר קלרק קרמיין.

"לְמה?" שאל קוריאולנוס.

"לאכילה. בעוד כמה שבועות הם יצמחו לגודל תפוחי אדמה ונוכל לצלות אותם," אמרה לוסי גריי. יש אנשים שקוראים לזה תפודי ביצה, אבל אני אוהבת יותר את השם קטניס. יש לו צליל נעים."

טאם אמבר הגיע עם כמה דגים שהספיק לנקות ולחתוך. הוא עטף את הדגים בעלים ובגבעולי עשב תבלין כלשהו שקטף, ולוסי גריי סידרה אותם בין גחלי המדורה. עד שמוד אייבורי וסג'אנוס הגיעו עם דלי מלא פטל שחור, הדגים כבר היו צלויים. לאחר ההליכה והשחייה התיאבון של קוריאולנוס חזר במלוא עוזו. הוא אכל כל חתיכה מחלקו בדגים, בלחם ובפטל. ואז סג'אנוס שלף הפתעה — שש עוגיות סוכר של מאמא ששמר כחלקו בחבילה.

לאחר ארוחת הצהריים הם פרשו את השמיכה מתחת לעצים, חצי שוכבים, חצי שעונים על הגזעים, ובהו בעננים הצמריריים בשמיים המוארים.

"אף פעם לא ראיתי שמיים בצבע כזה," אמר סג'אנוס.

"זה כחול אז'ור," אמרה לו מוד אייבורי. "כמו השם של בארב אז'ור. זה הצבע שלה."

"הצבע שלה?" שאל קוריאולנוס.

"בטח, לכל אחד מאיתנו יש שם אחד מתוך בלדה ושם שני שהוא צבע." היא התרוממה כדי להסביר. "בארב זה מ'ברברה אלן' וכחול אז'ור כמו השמיים. אני 'מוד קלייר' ואייבורי כמו השנהב של קלידי פסנתר. ולוסי גריי מיוחדת, כי כל השם שלה הגיע מהבלדה שלה, כולל הצבע. לוסי וגם גריי."

"נכון מאוד. גריי כמו יום חורף אפור," אמרה לוסי גריי בחיוך.

קוריאולנוס לא הבחין בזה עד עכשיו; הוא חשב שאלה סתם שמות להק מוזרים. אייבורי השנהב ואמבר הענבר הזכירו לו קישוטים ישנים מקופסת התכשיטים של סבתנו. את הצבעים אז'ור, טואפ וקרמיין הוא לא הכיר. באשר לבלדות שלהם, מי ידע מהיכן הגיעו? זאת נשמעה לו דרך משונה מאוד לבחור על פיה שם לילד.

מוד אייבורי דקרה לו בבטן. "גם השם שלך נשמע כאילו הוא מהלהק."

"למה?" הוא אמר וצחק.

"בגלל החלק של סנואו. לבן כמו שלג. כמו שלגייה," ציחקקה מוד אייבורי. "יש בלדה על קוריאולנוס?"

"לא עד כמה שידוע לי. אולי תכתבי עלי אחת?" הוא אמר והשיב דקירה. "הבלדה על קוריאולנוס סנואו."

מוד אייבורי התיישבה לו על הבטן. "לוסי גריי היא היוצרת. אולי תבקש ממנה?"

"די להציק לו." לוסי גריי משכה את מוד אייבורי אליה. "כדאי שתנמנמי קצת לפני שנחזור הביתה."

"אנשים יסחבו אותי," אמרה מוד אייבורי והתפתלה להיחלץ. "ואני אשיר בשבילם!"

יקירה לי, יקירה לי —

"אוי, שקט כבר," אמר קלרק קרמיין.

"בואי, תנסי לשכב," אמרה לוסי גריי.

"טוב, אני אשכב אם תשירי לי. תשירי לי את השיר ששרת כשהיתה לי דיפתריה." היא הניחה את ראשה בחיקה של לוסי גריי.

"בסדר, אבל רק אם תהיי בשקט." לוסי גריי הסיטה את שערה של מוד אייבורי אל מאחורי האוזן וחיכתה שתשכב בשקט לפני שהתחילה לשיר בקול מרגיע.

בלב האחו, תחת עץ הערבה,

מיטה של עשב, כרית של אהבה.

הניחי ראשך, עצמי עיניים על הכר הרך,

כשתפקחי אותן מחר, השמש שוב תזרח.

כאן הכול בטוח, כאן הכול חמים,

כאן שומרות חינניות על מנוחת החולמים,

כאן מתוקים חלומותייך ומחר יתגשמו כולם,

כאן את יקרה לי מכל דבר בעולם.

השיר השקיט את מוד אייבורי, וקוריאולנוס הרגיש בחרדותיו מתמוססות. כשבטנו מלאה מזון טרי, בצל העצים, ועם לוסי גריי ששרה בשקט לצידו, הוא התחיל להעריך את הטבע. באמת היה כאן מקסים. האוויר הצלול כבדולח. הצבעים העזים. הוא הרגיש כל כך רגוע וחופשי. ומה אם אלה היו חייו, לקום מתי שירצה, לאסוף מזון לאותו יום ולבלות עם לוסי גריי ליד האגם? מי צריך כסף והצלחה וכוח כשיש לך אהבה? האין היא מנצחת הכול?

בלב האחו, במקום מחבוא פורח,

גלימה של עלים, קרן אור ירח.

שכחי את כל הצער, תני לצרות לחלוף,

וכשיחזור הבוקר, הוא את כאבך ישטוף.

כאן הכול בטוח, כאן הכול חמים,

כאן שומרות חינניות על מנוחת החולמים,

כאן מתוקים חלומותייך ומחר יתגשמו כולם,

כאן את יקרה לי מכל דבר בעולם.

קוריאולנוס כמעט שקע בנמנום כשהעורבנים־החקיינים, שהאזינו ביראת כבוד לשירה של לוסי גריי, פצחו בגרסה משלהם. הוא הרגיש את גופו נדרך ואת הנמנום הנעים חומק ממנו. אבל חברי הלהק חייכו כולם בעוד הציפורים משתעשעות בשיר.

"כמו אבני חול לעומת יהלומים, ככה אנחנו לעומתם," אמר טאם אמבר.

"טוב... הם מתאמנים יותר," אמר קלרק קרמיין, והאחרים צחקו.

בעודו מאזין לציפורים, הבחין קוריאולנוס בהיעדר עורבנים־מלשנים. ההסבר היחיד שעלה על דעתו היה שהעורבים־החקיינים התחילו להתרבות בלעדיהם, זה עם זה או עם החקייניות המקומיות. יציאתם של ציפורי הקפיטול מהמשוואה טרדה את מנוחתו עמוקות. הנה הם כאן, מתרבים כמו שפנים, ללא שום מעצורים. ללא הרשאה. לאחר שניכסו לעצמם את טכנולוגיית הקפיטול. זה לא מצא חן בעיניו כלל.

מוד אייבורי נרדמה סוף־סוף, מכורבלת כנגד לוסי גריי ורגליה היחפות מסובכות בשמיכה. קוריאולנוס נשאר איתן בזמן שהאחרים חזרו לטבילה נוספת באגם. לאחר זמן־מה קלרק קרמיין הביא נוצה בצבע כחול עז שמצא על החוף והניח אותה על השמיכה עבור מוד אייבורי, כשהוא אומר בקול רוטן, "אל תגלו לה מאיפה היא הגיעה."

"בסדר. זה מקסים מצידך, ק"ק," אמרה לוסי גריי. "היא תמות על זה." כשהוא חזר בריצה למים היא ניענעה בראשה. "אני דואגת לו. הוא מתגעגע לבילי טואפ."

"ואת?" קוריאולנוס נשען על מרפק אחד כדי שיוכל לבחון את פניה.

היא לא היססה. "לא. לא מאז האסיף."

האסיף. הוא זכר את הבלדה ששרה בריאיון. "למה התכוונת כשאמרת שמתברר שהוא לא זכה באסיף?"

"הוא חשב שהוא יוכל לזכות בשתינו, בי ובמייפר," היא אמרה. "זה היה הימור. מייפר גילתה עלי ואני גיליתי עליה. היא דאגה שאבא שלה יקרא בשם שלי באסיף. אני לא יודעת מה היא אמרה לו. בטוח לא שהיא דלוקה על בילי טואפ. משהו אחר. אנחנו נחשבים כאן לאנשים מבחוץ, אז קל לשקר לגבינו."

"אני מופתע שהם יחד," אמר קוריאולנוס.

"טוב, בילי טואפ תמיד מכריז שהכי טוב לו לבדו, אבל מה שהוא באמת רוצה זה מישהי שתטפל בו. כנראה מייפר נראתה לו מועמדת מוצלחת לתפקיד, אז הוא הלך על זה. אף אחד לא יודע לפתוח את ברז הקסם האישי כמו בילי טואפ. לא היה לה סיכוי לזאת. וחוץ מזה, היא בטוח בודדה. בלי אחים או אחיות. בלי חברים. הכורים שונאים את המשפחה שלה. נוסעים להם במכונית הנוצצת שלהם לראות את ההוצאות להורג." מוד אייבורי זעה ולוסי גריי ליטפה את שערה. "אנשים אולי חושדים בנו, אבל אותם הם מתעבים."

הזעם שלה על בילי טואפ דעך וזה לא מצא חן בעיניו. "הוא מנסה לחזור אלייך?"

היא לקחה את הנוצה וסיחררה אותה בין אגודל לאצבע לפני שענתה. "כן, בטח. בא לאחו שלי אתמול. תוכניות מכאן ועד מחר. רוצה שניפגש ליד עץ התלייה ונברח יחד."

"עץ התלייה?" קוריאולנוס חשב על ארלו המתנדנד מהעץ בעוד הציפורים לועגות למילותיו האחרונות. "למה דווקא שם?"

"לשם היינו הולכים. זה המקום היחיד במחוז שתים־עשרה שיש בו פרטיות," היא אמרה. "הוא רוצה שנצא צפונה. הוא חושב שיש שם אנשים. אנשים חופשיים. אומר שנמצא אותם ואז נחזור לקחת את האחרים. הוא אוגר אספקה, אני לא בטוחה באיזה כסף. אבל מה זה משנה. אני לעולם לא אוכל לבטוח בו שוב."

קוריאולנוס הרגיש בקנאה חונקת את גרונו. הוא חשב שהיא גירשה את בילי טואפ, והנה היא מספרת לו באגביות על פגישה מקרית באחו. רק שהיא לא היתה מקרית. הוא ידע היכן למצוא אותה. כמה זמן הם היו שם, כשהוא שופך את הקסם האישי שלו ומנסה לפתות אותה לברוח איתו? למה היא נשארה להקשיב? "אמון הוא דבר חשוב."

"אני חושבת שהוא יותר חשוב מאהבה. זאת אומרת, אני אוהבת כל מיני דברים שאני לא בוטחת בהם. סערות ברקים... משקה לבן... נחשים. לפעמים נראה לי שאני אוהבת אותם דווקא כי אני לא יכולה לבטוח בהם, דפוק, הא?" לוסי גריי נשמה נשימה עמוקה. "אבל בך אני בוטחת."

הוא הרגיש שהיה קשה לה להודות בזה, אולי קשה יותר מאשר להצהיר על אהבה, אבל זה לא מחק מראשו את התמונה של בילי טואפ מחזר אחריה באחו. "למה?"

"למה? טוב, אני אצטרך לחשוב על זה." כשהיא נישקה אותו הוא השיב נשיקה, עדיין לא משוכנע. ההתפתחויות החדשות האלה הטרידו אותו. אולי זאת היתה טעות להיקשר אליה ככה. ומשהו נוסף הטריד אותו. השיר שהיא ניגנה באחו ביום הראשון ההוא. על ההוצאה להורג, ככה הוא חשב בזמנו, אבל השיר הזכיר גם פגישה ליד עץ התלייה. אם זה היה מקום המפגש הישן שלהם, למה היא עדיין שרה עליו? אולי היא רק השתמשה בקוריאולנוס כדי להחזיר את בילי טואפ. שיחקה בהם זה נגד זה.

מוד אייבורי התעוררה והתפעלה מהנוצה שלה, ואז ביקשה מלוסי גריי שתשים לה אותה בתוך השיער. הם התכוננו לחזור, אספו את השמיכה, את הקנקן ואת הדלי. קוריאולנוס התנדב לשאת את הילדה בחלק הראשון של המסע. כשעזבו את האגם, הוא התעכב מאחורי האחרים בכוונה כדי לשאול את מוד אייבורי, "אז מה, יוצא לך לראות את בילי טואפ בימינו?"

"אה, לא," היא אמרה. "הוא כבר לא אחד מאיתנו." זה שימח אותו, אבל גם רימז שלוסי גריי שמרה על הפגישה איתו בסוד מהלהק, דבר שעורר שוב את חשדו. מוד אייבורי רכנה אל אוזנו ולחשה, "אל תיתן לו להתקרב אל סג'אנוס. הוא מתוק, ובילי טואפ אוכל דברים מתוקים."

קוריאולנוס היה מוכן להתערב שהוא אוכל גם כסף. איך בדיוק הוא שילם על האספקה שצבר לקראת הבריחה?

טאם אמבר בחר בדרך שונה מעט, שפנתה לעבר חלקות פטל כדי שיוכלו למלא את הדלי בדרך. כשכמעט הגיעו לעיירה, קלרק קרמיין הבחין בעץ עמוס תפוחים שבדיוק התחילו להבשיל. טאם אמבר וסג'אנוס המשיכו הלאה כשהם נושאים את מוד אייבורי ואת הציוד. קלרק קרמיין טיפס על העץ והשליך מטה תפוחים, וקוריאולנוס מילא בהם את החצאית של לוסי גריי. עד שהגיעו לבית, השעה כבר היתה שעת ערב מוקדמת. קוריאולנוס היה מותש ורצה לחזור לבסיס, אבל בארב אז'ור ישבה לבדה אל שולחן המטבח ועברה על הפטל. "טאם אמבר לקח את מוד אייבורי ל"כירה" לנסות להחליף פטל בנעליים. אמרתי להם שינסו להשיג נעליים חמות, בקרוב מאוד יהיה קר."

"וסג'אנוס?" קוריאולנוס העיף מבט בחצר האחורית.

"הוא הלך כמה דקות אחריהם. אמר שהוא יפגוש גם אותך שם," היא אמרה.

ה"כירה". קוריאולנוס נפרד מהם לשלום מייד. "אני חייב ללכת. אם יתפסו את סג'אנוס בלי עוד אוכף שקט, הוא יקבל נזיפה. וגם אני, למען האמת. אנחנו אמורים להישאר בזוגות. הוא יודע את זה — אני לא מבין מה הוא חשב לעצמו." אבל האמת שנראה לו שהוא יודע בדיוק מה סג'אנוס חשב לעצמו. איזו הזדמנות מצוינת לבקר ב"כירה" בלי הפיקוח של קוריאולנוס. הוא משך את לוסי גריי אליו לנשיקה. "היה נפלא היום. תודה רבה על היום הזה. נתראה בשבת הבאה בסככה?" הוא מיהר מבעד לדלת לפני שהספיקה לענות.

הוא צעד במהירות כפולה מהרגיל היישר אל ה"כירה" והציץ בדלת הפתוחה. כתריסר אנשים שוטטו במקום ובחנו את הסחורה בדוכנים. מוד אייבורי ישבה על חבית, וטאם אמבר קשר עבורה שרוכי נעל גבוהה. בקצה המחסן סג'אנוס עמד מול דלפק, שקוע בשיחה עם המוכרת. כשקוריאולנוס התקרב הוא הבחין בסחורה שמכרה. עששיות כורים. מכושים. גרזנים. סכינים. פתאום הוא קלט את כל הדברים שסג'אנוס יוכל לקנות בכסף מהקפיטול. כלי נשק. ולא רק אלה שמולו. הוא יוכל לקנות רובים. כאילו כדי לאשש שמדובר בעסקה מפוקפקת, האישה השתתקה כשקוריאולנוס נכנס לטווח שמיעה. סג'אנוס ניגש אליו מייד.

"עושה קניות?" שאל קוריאולנוס.

"חשבתי לקנות אולר," אמר סג'אנוס. "אבל אין לה במלאי כרגע."

פשוט מושלם. חיילים רבים הסתובבו עם אולרים. היה אפילו משחק ששיחקו כשלא היו בתפקיד, שבו הימרו בכסף מי יפגע במטרה. "חשבתי גם לקנות אחד. ברגע שנקבל משכורת."

"כמובן, ברגע שנקבל משכורת," אישר סג'אנוס כאילו זה מובן מאליו.

קוריאולנוס כבש את הדחף להכות אותו ויצא מה"כירה" בלי לומר שלום למוד אייבורי ולטאם אמבר. הוא בקושי דיבר בדרך חזרה, בעודו מתכנן אסטרטגיות. הוא חייב לברר במה סג'אנוס הסתבך. ההיגיון לא גרם לו להתוודות. האם תחושת קרבה תעזור? לא יזיק לנסות. במרחק כמה רחובות מהבסיס הוא הניח יד על כתפו של סג'אנוס ועצר את שניהם. "אתה יודע, סג'אנוס, אני חבר שלך. יותר מחבר. אתה הדבר הכי קרוב לאח שיש לי. ובמשפחה יש כללים מיוחדים. אם תצטרך עזרה... זאת אומרת, אם תסתבך במשהו שלא תוכל להתמודד איתו... אני כאן."

דמעות מילאו את עיניו של סג'אנוס. "תודה רבה, קוריאו. זה חשוב לי מאוד. יכול מאוד להיות שאתה האדם היחיד בעולם שאני בוטח בו באמת."

נו, שוב ענייני אמון. כנראה משהו באוויר היום זימן אותם.

"בוא הנה." הוא משך את סג'אנוס לחיבוק. "רק תבטיח לי שלא תעשה שום דבר מטופש, בסדר?" הוא הרגיש בו מהנהן, אבל ידע שהסיכוי שיקיים את ההבטחה הזאת שואף לאפס.

בשל לוח הזמנים העמוס שלהם סג'אנוס לפחות נמצא בהשגחה מתמדת גם כשיצאו מהבסיס. ביום שני אחר הצהריים הם אספו שוב את המלכודות מהעצים. אף שאיש לא התקרב אליהן בכל סוף השבוע, הן היו ריקות עד האחרונה שבהן. בניגוד לציפיות, נראה שד"ר קיי מרוצה מהציפורים. "נראה שהן ירשו יותר מאשר יכולות חיקוי. גם כישורי ההישרדות שלהן התפתחו. אין צורך להציב כלובים חדשים; יש לנו די והותר עורבנים־מלשנים. מחר ננסה את הרשתות."

עד שהחיילים יצאו מהמשאיות ביום שלישי אחר הצהריים, המדענים כבר בחרו מקומות עם תנועה ערה של עורבנים־חקיינים. הם התחלקו לקבוצות — קוריאולנוס ובאג צוותו שוב לד"ר קיי — ועזרו להקים עמודים, שביניהם נמתחה רשת דקה שנועדה ללכוד את העורבנים־החקיינים. הרשתות, שהיו כמעט בלתי נראות, התחילו לספק תוצאות באופן מיידי כמעט. הם לכדו את הציפורים ושמטו אותן לשורות אופקיות של כיסים על פני הרשת. ד"ר קיי הורתה להם לא להשאיר את הרשתות ללא פיקוח ולחלץ את הציפורים מייד, כדי להקטין את הטראומה מהסתבכות ממושכת מדי. היא הוציאה אישית את שלושת העורבנים־החקיינים הראשונים הלכודים ברשת, שיחררה אותם בזהירות כשהיא מחזיקה אותם ביציבות בידה. כשקיבלו אישור לעשות זאת בעצמם, התברר שיש לבאג כישרון טבעי, והוא שיחרר את העורבני־החקיין שלו בעדינות והכניס אותו לכלוב הממתין. הציפור של קוריאולנוס פצחה בצרחות מעונות ברגע שנגע בה, וכשלחץ עליה לחיצה שנועדה לעצור את הצרחות, היא נעצה מקור בכף ידו. הוא שמט אותה אוטומטית, ובן־רגע היא נעלמה בצמחייה. יצור מתועב. ד"ר קיי ניקתה את ידו וחבשה אותה, וזה הזכיר לו את טיגריס שעשתה את אותו הדבר ביום האסיף, כשנפצע מקוץ הוורד של סבתנו. בקושי חודשיים עברו מאז. אילו תקוות היו לו ביום ההוא, ועכשיו תראו אותו. עובד באיסוף טציות שהושרצו במחוזות. במשך שארית היום הוא נשא כלובים למשאית. אבל היד לא פטרה אותו מתורנות ציפורים, והוא חזר לנקות כלובים בהאנגר.

קוריאולנוס התחיל לחבב את העורבנים־המלשנים. הם באמת היו פרויקט הנדסי מרשים. במעבדה נשארו כמה שַלטים, והמדענים הרשו לו לשחק עם הציפורים לאחר שקוטלגו. "זה לא יזיק," אמר אחד. "למעשה, נראה שהם נהנים מתשומת הלב." באג סירב להשתתף, אבל כשקוריאולנוס התחיל להשתעמם, הוא גרם לציפורים להקליט משפטים טיפשיים ולשיר חלקים מההמנון, ובדק כמה ציפורים יוכל להפעיל בלחיצת שלט אחת. לפעמים אפילו ארבע, אם הכלובים היו קרובים. הוא תמיד דאג למחוק הכול בהקלטה סופית שבה שתק, כדי להבטיח שקולו לא יישמע בטעות במעבדה במצודה. הוא הפסיק עם השירה לחלוטין כשהעורבנים־החקיינים התחילו לחקות אותה, גם אם היה סיפוק מסוים בכך שציפצפו את השבחים לקפיטול. לא היתה לו דרך להשתיק אותם, והם יכלו לשיר נעימה אחת לנצח.

בגדול התחיל להימאס לו מהמוזיקה שחדרה לחייו. "פלישה" היתה אולי מילה מתאימה יותר. נדמה שהיא בכל מקום בימינו: שירת ציפורים, שירת הלהק, שירת הציפורים והלהק. אולי הוא בכל זאת לא חלק את אהבתה של אימו למוזיקה. לפחות לא בכמות כזאת. היא תבעה את כל תשומת ליבו, דרשה שיאזין לה והקשתה עליו לחשוב.

עד יום רביעי אחר הצהריים הם הספיקו לאסוף חמישים עורבנים־חקיינים, די והותר לטעמה של ד"ר קיי. קוריאולנוס ובאג בילו את שארית היום בטיפול בציפורים ובהעברת העורבנים־החקיינים החדשים אל שולחן המעבדה למספור ולתיוג. הם סיימו את המלאכה לפני ארוחת הערב וחזרו אחריה כדי להכין את הציפורים למסע לקפיטול. המדענים הראו לקוריאולנוס ולבאג כיצד להדק את כיסויי הבד על הכלובים ואז עזבו אל הרחפת, סומכים על השניים שיטפלו בעניינים בעצמם. קוריאולנוס התנדב לטפל בכיסויים, ואילו באג נשא את הכלובים אל הרחפת ועזר לסדר אותם לקראת המסע.

הוא התחיל בעורבנים־החקיינים, שמח לראותם מסתלקים. הוא העביר את הכלובים אחד־אחד לשולחן העבודה שלו, סגר את הכיסויים, כתב את האות ח' ואת מספר הציפור בגיר על הבד והעביר את הכלובים לבאג. באג בדיוק יצא עם הכלוב החמישים, אשר הכיל עורבני־חקיין מצפצף כמטורף, כשסג'אנוס עבר בפתח ונשמע נרגש מעט. "חדשות טובות! הגיע עוד משלוח ממאמא שלי!"

באג, שהיה מדוכדך מעזיבת הציפורים, התעודד מעט. "אין כמוה."

"אני אמסור לה." סג'אנוס צפה בבאג יוצא ואז פנה אל קוריאולנוס, שבדיוק אסף את העורבני־המלשן עם הסימון 1. הציפור פיטפטה בכלובה, עדיין מחקה את העורבני־החקיין האחרון. החיוך של סג'אנוס נעלם, ואת מקומו תפסה הבעה מיוסרת. עיניו סרקו את ההאנגר לוודא שהם לבדם, והוא דיבר בקול מהוסה. "תקשיב, יש לנו רק כמה דקות. אני יודע שמה שאני עומד לעשות לא ימצא חן בעיניך, אבל אני צריך שלפחות תבין. אחרי מה שאמרת על זה שאנחנו כמו אחים, טוב, הרגשתי שמגיע לך הסבר. בבקשה, רק תקשיב."

אז זהו זה. הווידוי. תחינותיו של קוריאולנוס לשפיות ולזהירות נשקלו ונמצאו לא משכנעות. הלהט השגוי ניצח. עכשיו הגיע הרגע להסביר את כל חלקי הפאזל. הכסף. הרובים. מפת הבסיס. בעוד רגע תיחשף כל מזימת המורדים הבוגדנית. ברגע שקוריאולנוס ישמע אותה, גם הוא יהיה כמעט כמו אחד מהמורדים. בוגד בקפיטול. הוא היה אמור להילחץ, או לברוח, או לפחות לנסות להשתיק את סג'אנוס. אבל הוא לא עשה דבר מכל זה.

במקום זה ידיו פעלו מאליהן. כמו כשהפיל את הממחטה למכל הנחשים לפני שהבין שהחליט לעשות זאת. עכשיו ידו השמאלית סידרה את הכיסוי של כלוב העורבני־המלשן, ואילו הימנית המוסתרת מפני סג'אנוס מאחורי גופו נשמטה אל השולחן שעליו נח שלט רחוק. קוריאולנוס לחץ על כפתור ההקלטה והעורבני־המלשן השתתק.

28

קוריאולנוס הפנה את גבו לכלוב והשעין את ידיו על השולחן, ממתין.

"העניין הוא כזה," אמר סג'אנוס וקולו מתחזק מרוב רגש. "כמה מהמורדים מתכננים לעזוב את מחוז שתים־עשרה לתמיד. לצאת צפונה ולהתחיל חיים חדשים רחוק מפאנם. הם אמרו שאם אני אעזור להם עם ליל, אני אוכל לבוא איתם."

כאילו כדי להטיל ספק בטענה, קוריאולנוס הרים גבות.

המילים יצאו בחיפזון מפיו של סג'אנוס. "אני יודע, אני יודע, אבל הם צריכים אותי. העניין הוא שהם מתעקשים לשחרר את ליל ולקחת אותה איתם. אחרת הקפיטול יתלה אותה עם קבוצת המורדים הבאה שייעצרו. התוכנית שלהם באמת פשוטה. השומרים בבית הכלא עובדים במשמרות של ארבע שעות. אני אחדיר תרופה לשניים מהמאפים של מאמא ואתן אותם לשומרים בחוץ. התרופה הזאת שנתנו לי בקפיטול מעלפת אותך ככה — " סג'אנוס נקש באצבעותיו. "אני אקח את אחד האקדחים שלהם. השומרים בפנים לא חמושים, אז אני אוכל להכריח אותם באיומי אקדח להיכנס לחדר החקירות. הוא אטום לקול אז אף אחד לא ישמע אותם צועקים. ואז אני אשחרר את ליל. אחיה יעביר אותנו דרך הגדר. אנחנו נצא צפונה מייד. אמורות להיות לנו כמה שעות לפני שיגלו את השומרים. מכיוון שלא נעבור דרך השער, הם יניחו שהסתתרנו בבסיס, אז הם ינעלו אותו ויחפשו קודם כול כאן. עד שהם יבינו מה באמת קרה אנחנו כבר נהיה רחוקים. אף אחד לא ייפגע. ואף אחד לא ידע מה קרה."

קוריאולנוס שמט את ראשו ושיפשף את מצחו בקצות האצבעות, כאילו הוא מנסה להתעשת. הוא לא ידע כמה זמן יוכל להימנע מדיבורים בלי לעורר חשד.

אבל סג'אנוס המשיך. "לא יכולתי להסתלק בלי לספר לך. אתה טוב אלי כמו אח. אני לעולם לא אשכח את מה שעשית למעני בזירה. אני אנסה למצוא דרך כלשהי לספר למאמא מה קרה לי. וגם לאבא שלי, אני מניח. שידע שהשם פלינת' עדיין חי, גם אם באלמוניות."

זהו זה. הוא אמר את השם פלינת'. זה יספיק. ידו השמאלית של קוריאולנוס מצאה את השלט והוא לחץ באגודלו על כפתור הניוטרל. העורבני־המלשן חזר לשיר את השיר ששר קודם לכן.

משהו לכד את תשומת ליבו של קוריאולנוס. "באג מגיע."

"באג מגיע," חזרה הציפור בקולו.

"שקט, יצור מטופש," הוא אמר לה, אבל למעשה שמח שהיא חזרה לדפוס הניוטרל הרגיל שלה. לא היה דבר שיעורר את חשדו של סג'אנוס. קוריאולנוס מיהר להדק את כיסוי הבד על הכלוב וכתב עליו מ'־1.

"אנחנו צריכים עוד בקבוק מים. אחד התבקע," אמר באג בעודו נכנס להאנגר.

"אחד התבקע," אמרה הציפור בקולו של באג, ואז התחילה לחקות קול עורב חולף.

"אני אמצא בקבוק." קוריאולנוס הושיט לו את הכלוב. בעוד באג יוצא, קוריאולנוס ניגש לארגז שבו שמרו פריטי אספקה והתחיל לחטט בפנים. עדיף להתרחק מהעורבנים־המלשנים האחרים כל עוד השיחה נמשכת. אם הם יחקו אותם יותר מדי, סג'אנוס עלול לתהות למה הציפור הראשונה שתקה. לא שהוא באמת ידע איך הציפורים עובדות. ד"ר קיי לא הסבירה את זה לכל הקבוצה.

"זה נשמע מטורף, סג'אנוס. כל כך הרבה דברים יכולים להשתבש." קוריאולנוס עבר על סעיפי הנגד כמו מתוך רשימה. "מה אם השומרים לא ירצו לקחת מאפים? או שאחד ייקח ויתמוטט בזמן שהאחר רואה? מה אם השומרים בפנים יקראו לעזרה לפני שתספיק להכניס אותם לחדר? מה אם לא תצליח למצוא את המפתח לתא של ליל? ומה זאת אומרת, אחיה יעביר אתכם דרך הגדר? אף אחד לא ישים לב שהוא... מה, חותך אותה?"

"לא, יש נקודת חולשה בגדר מאחורי הגנרטור. היא כבר רופפת או משהו כזה. תקשיב, אני יודע שהרבה דברים יצטרכו להסתדר כמו שצריך, אבל נראה לי שזה יקרה." נשמע כאילו סג'אנוס מנסה לשכנע את עצמו. "הם חייבים להסתדר. ואם לא, אז יעצרו אותי עכשיו במקום אחר כך, נכון? כשאסתבך במשהו עוד יותר גרוע."

קוריאולנוס טילטל את ראשו באומללות. "אני לא יכול לשנות את דעתך?"

סג'אנוס היה נחוש בדעתו. "לא, אני החלטתי. אני לא יכול להישאר כאן. שנינו יודעים את זה. במוקדם או במאוחר אני אשבר. אני לא יכול להיות אוכף שקט במצפון שקט, ואני לא יכול להמשיך ולסכן אותך בתוכניות המטורפות שלי."

"אבל איך תתקיימו שם?" קוריאולנוס מצא ארגז עם בקבוקי מים.

"יש לנו אספקה. ואני צלף טוב," אמר סג'אנוס.

הוא לא ציין שיש למורדים רובים, אבל מתברר שאכן היו להם. "וכשייגמרו הכדורים?"

"נסתדר. נדוג, נתלה רשתות ציפורים. אומרים שיש אנשים בצפון," אמר לו סג'אנוס.

קוריאולנוס חשב על בילי טואפ המנסה לפתות את לוסי גריי לצאת אל המקום הדמיוני הזה באדמות הפרא. האם הוא שמע על זה מהמורדים, או שהם שמעו על זה ממנו?

"אבל גם אם אין שם אנשים, גם אין שם קפיטול," המשיך סג'אנוס בדבריו. "וזה הדבר החשוב מבחינתי, כן? לא מחוז כזה או אחר. לא תלמיד או אוכף שקט. זה לגור במקום שבו הם לא יוכלו לשלוט בחיים שלי. אני יודע שנשמע פחדני לברוח, אבל אני מקווה שברגע שאהיה שם בחוץ, אולי אצליח לחשוב בצורה יותר בהירה ולמצוא דרך לעזור למחוזות."

ממש, חשב קוריאולנוס. אני אתפלא אם תשרוד את החורף. הוא הוציא את בקבוק המים מהאריזה. "טוב, כנראה לא נשאר שום דבר לומר, מלבד שתחסר לי. ובהצלחה." הוא הרגיש שסג'אנוס עומד לחבק אותו, אבל אז באג עבר בדלת. הוא הרים את הבקבוק. "מצאתי אחד."

"אני אתן לכם לחזור לעבודה." סג'אנוס נופף להם ויצא.

קוריאולנוס המשיך לכסות ולסמן כלובים באופן מוכני, בעוד מחשבותיו דוהרות. מה לעשות? חלק ממנו רצה לרוץ לרחפת ולמחוק את הזיכרון של עורבני־מלשן מספר 1. להעביר להשמעה ואז לניוטרל, ואז להקלטה ושוב לניוטרל בקצב מהיר, כך שלא יהיה לו דבר שמור מלבד צעקות רחוקות של החיילים על האספלט. אבל אז אילו אפשרויות יהיו פתוחות בפניו? לנסות לשכנע את סג'אנוס לוותר על התוכנית שלו? הוא לא ידע אם יצליח, וגם אם כן, זה היה רק עניין של זמן עד שסג'אנוס יחשוב על תוכנית אחרת. להלשין עליו למפקד הבסיס? סביר להניח שסג'אנוס יכחיש הכול, ומכיוון שההוכחה היחידה היתה שמורה בזיכרון העורבני־המלשן, לא תהיה לקוריאולנוס שום דרך להוכיח את ההאשמה. הוא אפילו לא ידע למתי מתוכננת הפריצה מהכלא, כך שלא יהיה ניתן להציב מלכודת. ואיך יתייחס לכך סג'אנוס? או כל הבסיס, אם השמועה תתפשט? כמלשין, ולא מהימן במיוחד, וכעושה צרות?

הוא הקפיד לא לדבר בזמן שהעורבני־המלשן הקליט כדי לא להפליל את עצמו בשום דרך. אבל ד"ר גול תקלוט את ההתייחסות לזירה ותבין שההקלטה היתה מכוונת. אם הוא ישלח את הציפור למצודה, היא תוכל להחליט איך לטפל במצב. סביר להניח שתתקשר אל סטראבו פלינת', תסלק את סג'אנוס מהשירות ותשלח אותו הביתה לפני שיגרום נזק כלשהו. כן, זאת תהיה האפשרות הטובה ביותר עבור כולם. הוא שמט את השלט לארגז האספקה. אם הכול יתנהל כשורה, בעוד כמה ימים סג'אנוס פלינת' כבר לא יהיה הבעיה שלו.

השלווה שהרגיש התבררה כקצרת מועד. קוריאולנוס התעורר לאחר כמה שעות שינה מחלום נורא. הוא נמצא ביציעים של הזירה והשקיף מטה אל סג'אנוס, שכרע לצד גופתו המרוטשת של מרקוס. הוא פיזר עליה פירורי לחם, לא מודע לכך שצבא של נחשים ססגוניים סוגר עליו מכל עבר. קוריאולנוס צרח עליו שוב ושוב שיקום, שיברח, אבל נראה שסג'אנוס לא שומע. כשהנחשים הגיעו אליו, היו די והותר צרחות מהצד שלו.

קוריאולנוס, שטוף אשמה וזיעה, קלט שלא חשב עד הסוף על ההשלכות של שליחת העורבני־המלשן. סג'אנוס עלול להסתבך בצרות רציניות. הוא רכן מעבר לשולי המיטה ונרגע לרגע למראה סג'אנוס הישן בשלווה מהעבר האחר של המגורים. התגובה שלו בוודאי מוגזמת. סביר להניח שהמדענים אפילו לא ישמעו את ההקלטה, ודאי שלא יעבירו אותה לד"ר גול. למה שיטרחו לבדוק אם הציפור הקליטה משהו? באמת שלא היתה סיבה לעשות זאת. העורבנים־המלשנים כבר נבדקו בהאנגר. המעשה שעשה היה מפוקפק, אבל הוא לא יביא למותו של סג'אנוס, בידי נחשים או בכל צורה אחרת.

המחשבה הרגיעה אותו עד שקלט שאם הוא צודק, הוא חזר לנקודת ההתחלה ונמצא בסכנה גדולה מכיוון שהוא יודע על התוכנית של המורדים. החילוץ של ליל, הבריחה, אפילו נקודת החולשה בגדר מאחורי הגנרטור, כל אלה הכבידו עליו. הסדק הזה בשריון הקפיטול. עצם הרעיון שיש למורדים גישה סודית לבסיס. זה הפחיד והרתיח אותו. ההפרה הזאת של האמנה. ההזמנה הזאת לכאוס ולכל מה שהוא עלול להביא איתו. האנשים האלה לא מבינים שכל המערכת תקרוס ללא שליטת הקפיטול? שעדיף כבר שכולם יברחו צפונה ויחיו שם כמו חיות, כי זה מה שיצא מהם?

זה גרם לו לקוות שהעורבני־המלשן בכל זאת העביר את ההודעה. אבל גם אם נציגי הקפיטול כן ישמעו במקרה את הווידוי של סג'אנוס, מה הם יעשו לו? האם קניית רובי מורדים לשימוש כנגד אוכפי השקט תהיה עילה להוצאה להורג? לא, רגע, הוא לא הקליט דבר על הרובים הלא חוקיים. רק את החלק שבו סג'אנוס יגנוב את הנשק של אוכפי השקט... אבל גם זה כשלעצמו היה לא טוב.

אולי הוא עושה לסג'אנוס טובה. אם יתפסו אותו לפני שיספיק לפעול, אולי הוא ילך לכלא לפרק זמן כלשהו במקום גזר דין חמור יותר. או שסביר יותר שפלינת' הזקן יחלץ אותו בעזרת כסף מהצרה שיסתבך בה. יממן בסיס חדש במחוז 12. סג'אנוס יסולק משורות אוכפי השקט, דבר שרק ישמח אותו, וסביר להניח שיגמור בעבודה משרדית באימפריית התחמושת של אבא שלו, דבר שלא ישמח אותו. הוא יהיה אומלל, אבל בחיים. וחשוב מזה, הוא יהיה הבעיה של מישהו אחר.

קוריאולנוס לא הצליח להירדם כל אותו הלילה, ומחשבותיו פנו אל לוסי גריי. מה היא תחשוב עליו אם תדע מה עשה לסג'אנוס? היא תשנא אותו, כמובן. היא ואהבת החופש שלה לעורבים־החקיינים, לעורבים־המלשנים, ללהק, לכולם. סביר להניח שהיא תתמוך לחלוטין בתוכנית הבריחה של סג'אנוס, בעיקר לאחר שהיתה כלואה בזירה בעצמה. הוא יהיה המפלצת מהקפיטול, והיא תחזור בריצה אל בילי טואפ ותיקח איתה את מעט האושר שנותר לו.

בבוקר הוא ירד מהמיטה שלו עייף ורגוז. המדענים טסו בחזרה לקפיטול אמש, והכיתה שלו חזרה לאימונים המשמימים. הוא העביר איכשהו את היום, מתאמץ לא לחשוב איך בעוד שבועיים היה אמור להתחיל ללמוד באוניברסיטה על מלגה מלאה. לבחור קורסים. לערוך את הסיור הראשון בקמפוס. לקנות ספרים. באשר להתלבטות לגבי סג'אנוס, הוא השלים עם כך שאיש לא ישמע את ההקלטה של העורבני־המלשן, ושמוטב שיתפוס אותו באיזו פינה ויחדיר בכוח בינה בראשו. יאיים לדווח עליו למפקד הבסיס ולאבא שלו, ולממש את האיום אם סג'אנוס לא יוותר. נמאס לו מכל הסיפור המטומטם הזה. לרוע המזל, לאורך כל היום לא נקרו לו הזדמנויות להציב את האולטימטום.

ומה שגרוע יותר, בשישי הגיע מכתב מטיגריס, מלא כולו בחדשות רעות. קונים פוטנציאליים והרבה מאוד סקרנים עברו בדירה של משפחת סנואו. הם קיבלו שתי הצעות, שתיהן הרבה מתחת לסכום שיזדקקו לו כדי לעבור לדירות הצנועות ביותר שטיגריס מצאה. המבקרים גרמו מצוקה לסבתנו, שהתבצרה בין הוורדים שלה בכל פעם שהופיעו, בהתכחשות מוחלטת למצב. היא כן שמעה זוג אחד, שבחן את הגג, דן באופן שבו יוכלו להחליף את הגן האהוב שלה בבריכת דגי זהב. הרעיון של חיסול הוורדים, סמל שושלת סנואו, דירדר אותה למצוקה ולבלבול גדולים עוד יותר. טיגריס חששה להשאיר אותה לבד. היא לא ידעה מה לעשות ושאלה לעצתו, אבל איזו עצה כבר היה יכול לתת? הוא איכזב אותן בכל מובן אפשרי, ולא הצליח להעלות על דעתו שום מוצא מהמצב המייאש. כעס, חוסר אונים, השפלה — אלה הדברים היחידים שהיה יכול להציע להן.

עד שהגיע יום שבת הוא כבר כמעט ציפה לעימות עם סג'אנוס. הוא קיווה לפיצוץ. מישהו צריך לשלם על ההשפלות שמשפחת סנואו ספגה, ומי מתאים יותר מבן פלינת'? סמיילי, באג ומקל היו להוטים מתמיד ללכת ל"כירה", אף שהתחיל להימאס להם מכך שכל יום ראשון מתבזבז על התאוששות. בעודם מתלבשים לקראת היציאה, החליטו חבריו לחדר לוותר על המשקה הלבן לטובת סיידר תפוחים אלכוהולי, שהיה קטלני פחות אבל עדיין סיפק טשטוש נעים בראש. עבור קוריאולנוס השאלה היתה תיאורטית בלבד, מכיוון שלא היתה לו שום כוונה לשתות. הוא רצה ראש צלול בעימות עם סג'אנוס.

בעודם יוצאים מהמגורים, עוגייה גרר אותם למשימה לא מתוכננת, ובמשך חצי שעה הם פרקו רחפת מלאה ארגזים. "אתם תשמחו שעשיתם את זה בסוף השבוע הבא. במסיבת יום ההולדת של המפקד," הוא אמר והגניב להם בקבוק שהתברר שיש בו ליטר של ויסקי זול. זה היה שיפור ניכר לעומת האלכוהול המקומי.

כשהגיעו ל"כירה" בקושי הספיקו לגרור כמה ארגזים ולהידחק לנקודה ליד הקיר האחורי, לפני שמוד אייבורי עלתה לבמה בריקוד והציגה את הלהק. לא מושבים מוצלחים במיוחד, אבל בזכות הוויסקי של עוגייה והעובדה שיכלו ליהנות מהמטעמים של מאמא במקום להחליף אותם באלכוהול, איש לא הרגיש צורך להתלונן. אף שבסתר ליבו חסר לקוריאולנוס הזמן בחברת לוסי גריי בסככה. הוא מיקם את הארגז שלו פחות או יותר מעל זה של סג'אנוס כדי לשים לב אם ינסה להיעלם שוב. ואכן, כמחצית השעה לאחר תחילת ההופעה הוא הרגיש בסג'אנוס קם וצפה בו הולך בכיוון הדלת הראשית. קוריאולנוס ספר עד עשר ויצא בעקבותיו בניסיון למשוך כמה שפחות תשומת לב, אבל הם נמצאו קרוב ליציאה ולא נראה שמישהו מבחין.

לוסי גריי התחילה לשיר שיר איטי, והלהק ניגן נעימה עגמומית מאחוריה.

אתה חוזר מאוחר,

קורס בפינה.

אתה מריח כמו משהו שכסף קנה.

נשארנו בלי כלום, זה מה שאמרת.

אז מאיפה השגת, תגיד לי מה מכרת?

השמש לא זורחת ושוקעת בשבילך,

אתה טועה במאה אחוז,

לא מאמינה למילה שלך —

אמכור אותך תמורת חרוז.

השיר עיצבן אותו. זה נשמע כמו עוד יצירה בהשראת בילי טואפ. למה היא לא כתבה שום דבר עליו, במקום להתעסק באפס הזה? הוא זה שהציל את חייה אחרי שבילי טואפ קנה לה כרטיס לזירה.

קוריאולנוס יצא החוצה והספיק לראות את סג'אנוס עוקף את פינת ה"כירה". קולה של לוסי גריי שטף אל אוויר הלילה בעודו ממהר לאורך צד הבניין.

אתה קם מאוחר,

לא אומר דבר.

אומרים שראו אתכם בלילה שעבר.

אתה לא חייב לי כלום, זה מה שאמרו לי.

אבל בלילה הקר, במה הם יעזרו לי?

הירח לא נחסר ומתמלא בשבילך,

אתה טועה במאה אחוז,

אתה יודע שעצוב וכואב לי בגללך —

אמכור אותך תמורת חרוז.

קוריאולנוס עצר בצללים שבאחורי ה"כירה" וצפה בסג'אנוס ממהר מבעד לדלת הפתוחה של הסככה. כל חמשת חברי הלהק נמצאו על הבמה, אז את מי הוא חיפש שם? האם היה מדובר בפגישה שתוכננה מראש עם המורדים לגיבוש סופי של פרטי תוכנית הבריחה? לא היה לקוריאולנוס שום רצון להיכנס לקן מורדים, והוא בדיוק החליט שיחכה בחוץ, כשראה את האישה מה"כירה", זאת שסג'אנוס רצה לכאורה לקנות ממנה אולר, יוצאת מהפתח כשהיא דוחפת אל כיסה חבילת שטרות. היא נעלמה בהמשך הסמטה, ולא נכנסה ל"כירה".

אז זהו זה. סג'אנוס הגיע לשלם לה על כלי נשק, סביר להניח שעל הרובים שתיכנן לצוד בהם בצפון. נראה שזה זמן מתאים להתעמת איתו, בזמן שהסחורה האסורה עדיין בידיו. קוריאולנוס התגנב אל הסככה מכיוון שלא רצה להבהיל את סג'אנוס אם הוא בדיוק אוחז ברובה, והמוזיקה כיסתה על צעדיו.

אתה כאן, אתה לא.

זה גדול מאיתנו.

זה גדול ממך, זה יותר כמו "אנחנו".

הם כל כך צעירים, הדאגה אותם פוצעת.

אתה בא או הולך, הם חייבים לדעת.

הכוכבים לא נוצצים ונופלים בשבילך,

אתה טועה במאה אחוז

אם תפגע בהם תדע שזה הסוף שלך —

אמכור אותך תמורת חרוז.

במהלך מחיאות הכפיים קוריאולנוס הציץ בדלת הפתוחה של הסככה. מקור האור היחיד היה עששית קטנה, מהסוג שראה כמה מכורי הפחם מחזיקים בהוצאה להורג של ארלו, אשר הוצבה על ארגז באחורי הסככה. לאורה הוא ראה את סג'אנוס ובילי טואפ שפופים מעל שק קנווס, שכמה כלי נשק ביצבצו ממנו. הוא נכנס צעד פנימה ואז קפא, מודע פתאום לקנה רובה ציד הממוקם סנטימטרים ספורים מצד גופו.

הוא התנשף והתחיל להרים את ידיו באיטיות, אבל אז שמע טפיפת צעדים מהירה מאחוריו ואת צחוקה של לוסי גריי. ידיה נחתו על כתפיו והיא אמרה, "היי! ראיתי אותך מתחמק החוצה. בארב אז'ור שואלת אם אתה —" ואז היא נדרכה, מבחינה באיש עם הנשק.

"פנימה," היה כל שאמר. קוריאולנוס התקרב למנורה כשלוסי גריי אוחזת בחוזקה בזרועו. הוא שמע את הלבנה נגררת על רצפת הבטון ואת הדלת נטרקת מאחוריהם.

סג'אנוס זינק על רגליו. "לא. זה בסדר, סְפְּרוּס. הוא איתי. שניהם איתי."

ספרוס התקרב אל אור העששית. קוריאולנוס זיהה אותו כאיש שריסן את ליל ביום ההוצאה להורג. האח שסג'אנוס הזכיר, ללא ספק.

המורד בחן אותם. "חשבתי שהסכמנו שזה נשאר בינינו."

"הוא כמו אח בשבילי," אמר סג'אנוס. "הוא יחפה עלי כשנברח. יקנה לנו עוד זמן."

קוריאולנוס לא הבטיח שום דבר כזה, אבל הינהן.

ספרוס כיוון את הקנה לעבר לוסי גריי. "וזאת?"

"סיפרתי לך עליה," אמר בילי טואפ. "היא באה איתנו צפונה. זאת הבחורה שלי."

קוריאולנוס הרגיש בידה של לוסי גריי לופתת את זרועו, ואז שומטת אותה. "אם תסכימו לקחת אותי," היא אמרה.

"אתם לא יחד?" שאל ספרוס, ועיניו האפורות נעות מקוריאולנוס אל לוסי גריי. קוריאולנוס תהה על כך בעצמו. האם היא באמת מתכוונת ללכת עם בילי טואפ? האם ניצלה אותו כפי שחשד?

"הוא יוצא עם בת הדודה שלי. בארב אז'ור. היא שלחה אותי לומר לו איפה להיפגש איתה הלילה, זה הכול," אמרה לוסי גריי.

אז היא בסך הכול שיקרה כדי להפיג את המתח. זה העניין? קוריאולנוס לא היה בטוח, אבל שיתף פעולה. "כן, נכון."

ספרוס הירהר בזה, ואז משך בכתפיו והוריד את הרובה, משחרר את לוסי גריי מאחיזתו. "טוב, אני מניח שליל תשמח שתהיה לה חֶברה."

עיניו של קוריאולנוס נדדו אל ערימת הנשק. שני רובי ציד נוספים, רובה אוכפי שקט תקני כמו אלה ששימשו אותם במטווחים. כלי נשק כבד כלשהו שנראה כמו מטול רימונים. כמה סכינים. "הרבה לסחוב."

"לא עבור חמישה אנשים," השיב ספרוס. "התחמושת זה מה שמדאיג אותי. יעזור אם תוכלו להשיג לנו עוד מהבסיס."

סג'אנוס הינהן. "אולי. אין לנו ממש גישה לנשקייה. אבל אני אבדוק."

"בטח. עדיף לאגור."

הראשים של כולם פנו בבת אחת לעבר הקול. קול נשי שבקע מהפינה הרחוקה של הסככה. קוריאולנוס שכח מהדלת השנייה מכיוון שלא נראה שמישהו אי־פעם השתמש בה. בחשכה המוחלטת שמחוץ למעגל האור של העששית הוא לא הצליח לראות אם הדלת פתוחה או סגורה, או מי הפולשת. כמה זמן היא הסתתרה שם באפלולית?

"מי שם?" שאל ספרוס.

"רובים, תחמושת," לעג הקול. "אתם לא תוכלו לייצר עוד מזה, נכון? בצפון?"

הנבזיות עזרה לקוריאולנוס לזהות את הקול מליל התגרה ב"כירה". "זאת מייפר ליפ, הבת של ראש העיר."

"שעוקבת אחרי בילי טואפ כמו כלבה מיוחמת," אמרה לוסי גריי בשקט.

"תמיד תחזיקו את הכדור האחרון במקום בטוח. כדי שתוכלו לפוצץ לעצמכם את המוח לפני שיתפסו אתכם," אמרה מייפר.

"לכי הביתה," הורה לה בילי טואפ. "אני אסביר לך אחר כך. זה לא כמו שזה נשמע."

"לא, לא. בואי תצטרפי אלינו, מייפר," הזמין אותה ספרוס. "אין לנו כלום נגדך. בן אדם לא יכול לבחור מי האבא שלו."

"אנחנו לא נפגע בך," אמר סג'אנוס.

מייפר צחקה צחוק מכוער. "בטח שלא."

"מה קורה כאן?" שאל ספרוס את בילי טואפ.

"שום דבר. סתם דיבורים," ענה בילי טואפ. "היא לא תעשה שום דבר."

"זאת אני. רק דיבורים, שום מעשים. נכון, לוסי גריי? נהנית מהביקור שלך בקפיטול, דרך אגב?" הדלת השמיעה חריקה קטנה, ולקוריאולנוס היתה הרגשה שמייפר מתחילה לסגור אותה בדרך החוצה להימלט. ואיתה ירד לטמיון עתידו. לא, יותר מזה, חייו. אם היא תדווח על מה ששמעה, הם לא יותר ממתים מהלכים.

בן־רגע ספרוס הרים את רובה הציד שלו לירות בה, אבל בילי טואפ הסיט את הקנה לעבר הרצפה. קוריאולנוס הרים אוטומטית את רובה אוכפי השקט וירה בכיוון קולה של מייפר. היא פלטה צעקה, ואז נשמע שהתמוטטה על הרצפה.

"מייפר!" בילי טואפ זינק על פני הסככה למקום שבו שכבה בפתח. הוא כשל לאחור בחזרה אל האור וידו מבריקה מדם, כשהוא נושף על קוריאולנוס כמו חיה מוכת כלבת. "מה עשית?"

לוסי גריי התחילה לרעוד כמו בגן החיות, כשהגרון של ארכּני קריין שוסף.

קוריאולנוס דחק בה, ורגליה התחילו לנוע בכיוון הדלת. "תחזרי לשם. תעלי על הבמה. זה האליבי שלך. לכי!"

"הו לא. אם יתלו אותי, היא באה איתי!" בילי טואפ הסתער בעקבותיה.

בלי להסס ספרוס ירה בחזה של בילי טואפ. מעוצמת הירי הוא הושלך לאחור וקרס על הרצפה.

בדממה שלאחר מכן הבחין קוריאולנוס במוזיקה מה"כירה" בפעם הראשונה מאז שלוסי גריי סיימה לשיר. מוד אייבורי סחפה את כל המחסן לשיר איתה.

תראו את השמש, תמיד תראו את השמש,

"כדאי מאוד שתעשי את מה שהוא אמר," אמר ספרוס ללוסי גריי. "לפני שישימו לב שאת לא שם ומישהו יבוא לחפש אותך."

תראו את השמש בחיים.

לוסי גריי לא הצליחה להסיר את מבטה מגופתו של בילי טואפ. קוריאולנוס תפס בכתפיה והכריח אותה להסתכל עליו. "לכי. אני אטפל בזה." הוא הדף אותה בכיוון הדלת.

זה יעזור לכם בכל יום, זה יאיר בכל מקום,

היא פתחה את הדלת, ושניהם הסתכלו החוצה. השטח היה פנוי.

אם תראו את השמש בחיים.

הו כן, תראו את השמש בחיים.

כל ה"כירה" פרצה בתרועות שיכורים, מסמנים שהגיע סוף השיר של מוד אייבורי. הם הגיעו בדיוק בזמן. "את לא היית כאן," קוריאולנוס לחש באוזנה של לוסי גריי כשהרפה ממנה. היא חצתה את הרחוב ברגליים כושלות ונכנסה ל"כירה". הוא סגר את הדלת עם כף הרגל.

סג'אנוס בדק לבילי טואפ דופק.

ספרוס דחף את כלי הנשק בחזרה לשק. "אל תטרח. הם מתים. אני מתכנן לשתוק לגבי זה. מה עם שניכם?"

"כן. ברור," אמר קוריאולנוס. סג'אנוס בהה בהם, עדיין בהלם. "גם הוא. אני אוודא."

"כדאי לך לשקול לבוא איתנו. מישהו יצטרך לשלם על זה," אמר ספרוס. הוא לקח את העששית ונעלם בדלת האחורית, ממלא את הסככה בחשכה.

קוריאולנוס התקדם בגישוש עד שמצא את סג'אנוס וגרר אותו החוצה בעקבות ספרוס. הוא דחף את הגופה של מייפר אל תוך הסככה ברגלו וסגר את הדלת בחוזקה על זירת הרצח בדחיפה של כתפו. זהו. הוא הצליח להיכנס לסככה ולצאת ממנה בלי לגעת בדבר. מלבד הרובה שהרג בו את מייפר, כמובן, שאין ספק שהיה מכוסה בטביעות האצבעות והדנ"א שלו — אבל ספרוס ייקח אותו כשיעזוב את מחוז 12 ולא יחזור. הדבר האחרון שהיה צריך עכשיו זה חזרה על סיפור הממחטה. הוא עדיין היה יכול לשמוע את הדיקן הייבוטום מתגרה בו...

"אתה שומע את זה, קוריאולנוס? זה הצליל של שלג נופל."

לרגע הוא שאף מאוויר הלילה. מוזיקה, יצירה אינסטרומנטלית כלשהי, הסתננה לעברם. הוא שיער שלוסי גריי הגיעה לבמה, אבל הקול שלה עדיין לא התאושש. קוריאולנוס תפס במרפקו של סג'אנוס והוביל אותו סביב הסככה, ואז הציץ לבדוק את המעבר בין הבניינים. ריק. הוא מיהר עם סג'אנוס לאורך צד ה"כירה" ועצר לפני הפינה. "אף מילה," הוא סינן.

סג'אנוס, שאישוניו היו מורחבים וזיעה הכתימה את צווארונו, חזר אחריו, "אף מילה."

הם נכנסו ל"כירה" והתיישבו. מקל ישב לצידם שעון על הקיר, ונראה שאיבד את ההכרה. מעברו האחר התחיל סמיילי עם בחורה ובאג חיסל את הוויסקי. לא נראה שאיש הבחין בהיעדרם.

היצירה האינסטרומנטלית הסתיימה, ולוסי גריי התעשתה מספיק כדי לשיר שוב. היא בחרה בשיר שחייב את כל הלהק ללוות אותה. בחורה חכמה. סביר להניח שהם אלה שיגלו את הגופות, מכיוון שהסככה היתה חדר האומנים שלהם. ככל שתצליח להשאיר אותם על הבמה כך ישתפר האליבי שלהם, ולספרוס יהיה זמן רב יותר להרחיק את כלי הרצח מהזירה. הקהל גם יתקשה יותר לתת הערכת זמן מדויקת.

הלב של קוריאולנוס הלם בחזהו בעודו מנסה לאמוד את הנזק. לא נראה לו שלמישהו יהיה אכפת במיוחד מבילי טואפ, אולי חוץ מקלרק קרמיין. אבל מייפר? בתו היחידה של ראש העיר? ספרוס צדק; מישהו ישלם על זה.

לוסי גריי איפשרה לקהל לבקש שירים והצליחה להשאיר את כל חמשת החברים האחרים בלהק על הבמה למשך שארית ההופעה. מוד אייבורי אספה כסף מהקהל כרגיל. לוסי גריי הודתה לכולם, הלהק קד קידה אחרונה, והקהל התחיל להשתרך לעבר היציאה.

"אנחנו חייבים לחזור ישירות לבסיס," אמר קוריאולנוס בשקט לסג'אנוס. כל אחד מהם השעין זרוע אחת של מקל על כתפו, ויחד הם יצאו לדרך כשבאג וסמיילי משתרכים מאחוריהם. הם לא הספיקו לעבור עשרים מטרים, וכבר פילחו הצרחות ההיסטריות של מוד אייבורי את הלילה, וכולם הסתובבו לאחור. מכיוון שלהמשיך ללכת היה מעורר חשד, גם קוריאולנוס וסג'אנוס הסתובבו עם מקל. בתוך זמן קצר נשמעה שריקת משרוקית של אוכפי השקט, ושני קצינים נופפו להם לחזור לבסיס. הם נבלעו בהמון ולא החליפו מילה עד שהגיעו למגורים, שמעו את חבריהם לחדר נוחרים והתגנבו אל חדר האמבטיה.

"אנחנו לא יודעים שום דבר. זה כל הסיפור," לחש קוריאולנוס. "יצאנו מה"כירה" לזמן קצר להשתין. בשאר הלילה היינו בהופעה."

"בסדר," אמר סג'אנוס. "מה לגבי האחרים?"

"ספרוס הסתלק מזמן ולוסי גריי לא תספר לנפש חיה, אפילו לא ללהק. היא לא תרצה לסכן אותם," הוא אמר. "מחר לשנינו יהיה הנגאובר ונישאר כל היום בבסיס."

"כן. כן. יום בבסיס." סג'אנוס נראה מטושטש, כמעט לא מסוגל להתבטא בבירור.

קוריאולנוס תפס בפניו בשתי ידיים. "סג'אנוס, זה עניין של חיים או מוות. אסור לך להתפרק." סג'אנוס הסכים, אבל קוריאולנוס ידע שהוא לא יעצום עין. הוא שמע אותו מסתובב במיטה כל הלילה. הוא עצמו ראה את הירי במחשבתו שוב ושוב. הוא הרג אדם זו הפעם השנייה בחייו. אם ההריגה של בובין נבעה מהגנה עצמית, מה היתה זו של מייפר? לא רצח בכוונה תחילה. לא רצח כלל, למען האמת. עוד צורה של הגנה עצמית. ייתכן שהחוק לא יראה זאת בצורה כזאת, אבל הוא ראה זאת כך. מייפר אולי לא היתה חמושה בסכין, אבל היה בכוחה לגרום לתלייתו. שלא להזכיר את מה שהיתה עושה ללוסי גריי ולאחרים. אולי מכיוון שלא ראה אותה מתה, ואפילו את הגופה לא ראה היטב, התגובה שלו היתה פחות רגשית מכפי שהיתה כשהרג את בובין. ואולי פשוט קל יותר להרוג בפעם השנייה. בכל אופן, הוא ידע שהיה יורה בה שוב אם כל זה היה קורה מהתחלה, ואיכשהו זה תמך בצדקת מעשיו.

למחרת בבוקר אפילו שותפיו הסובלים מהנגאובר הצליחו להגיע לחדר האוכל לארוחת בוקר. סמיילי שמע את החדשות מידידה אחות, שהיתה בתפקיד במרפאה בערב הקודם כשהביאו את הגופות. "שניהם מקומיים, אבל אחת היא הבת של ראש העיר. האחר הוא מוזיקאי או משהו כזה, אבל לא מישהו שראינו בהופעות. ירו בהם למוות במוסך מאחורי ה"כירה". ממש בזמן ההופעה! רק שאף אחד לא שמע בגלל המוזיקה."

"יודעים מי עשה את זה?" שאל מקל.

"עדיין לא. לאנשים האלה אפילו לא אמור להיות נשק, אבל כמו שאמרתי לכם, הוא מסתובב שם בחוץ," אמר סמיילי. "בכל אופן, אחד משלהם הרג אותם."

"איך הם יודעים?" שאל סג'אנוס.

תסתום! חשב קוריאולנוס. מהיכרותו עם סג'אנוס הוא היה עשוי להימצא צעד אחד מהתוודות על פשע שאפילו לא ביצע.

"טוב, היא אמרה שהם חושבים שהנערה נורתה ברובה של אוכפי השקט, ככל הנראה רובה ישן שנגנב בזמן המלחמה. והמוזיקאי נהרג בסוג כלשהו של רובה שהמקומיים משתמשים בו לציד. כנראה שני יורים," דיווח סמיילי. "ערכו חיפוש באזור ולא הצליחו למצוא את כלי הנשק. הרוצחים לקחו אותם והסתלקו מזמן, אם תשאלו אותי."

קוריאולנוס נרגע מעט ואכל מהפנקייק שלו. "מי מצא את הגופות?"

"הילדה הזמרת — אתם יודעים, זאת עם השמלה הוורודה," אמר סמיילי.

"מוד אייבורי," אמר סג'אנוס.

"כן, אני חושב. בכל מקרה, היא התחרפנה. לקחו את הלהקה לחקירה, אבל מתי היה להם זמן לעשות את זה? הם בקושי ירדו מהבמה, ולא מצאו אצלם שום רובים," סיפר להם סמיילי. "אבל הם היו ממש נסערים. נראה לי שהם הכירו את המוזיקאי."

קוריאולנוס דקר בנקניקייה במזלג שלו במצב רוח משופר בהרבה. בינתיים התנהלות החקירה היתה מבטיחה. ועדיין, לוסי גריי עלולה להימצא בסכנה לנוכח המניע הכפול שלה — בילי טואפ האהוב לשעבר שלה ומייפר ששלחה אותה לזירה. וברגע שהזירה תוזכר, האם זה עלול להפליל גם אותו? מלבד הלהק, איש במחוז 12 לא ידע שהוא האהוב החדש שלה, ולוסי גריי תדאג שהם לא יאמרו דבר. ובכל אופן, אם יש לה אהוב חדש, למה שלמישהו מהם יהיה אכפת מבילי טואפ? כן היתה להם סיבה להרוג את מייפר, כנקמה, ואולי בילי טואפ ניסה לגונן עליה. למעשה, זה לא היה רחוק ממה שאכן קרה. אבל מאות עדים יישבעו שמלבד רגע קצר, לוסי גריי היתה על הבמה במשך כל ההופעה. ולא נמצאו שום רובים. יהיה קשה להפליל אותה. הוא יצטרך להתאזר בסבלנות, לתת לעניינים זמן להירגע, אבל אז הם יוכלו להיות יחד שוב. מבחינות רבות הוא הרגיש קרוב אליה יותר עכשיו, לאחר שחושל ביניהם הקשר החדש והאמיץ הזה.

בשל אירועי הערב הקודם, המפקד הורה על נעילת הבסיס לאותו היום. לא שהיו לקוריאולנוס תוכניות — הוא יצטרך להתרחק מהלהק בזמן הקרוב. הוא וסג'אנוס הסתובבו וניסו להתנהג כרגיל. שיחקו קלפים, כתבו מכתבים, ניקו נעליים. בעודם מנקים גושי בוץ בחבטות, קוריאולנוס לחש, "מה לגבי תוכנית הבריחה? היא עדיין בתוקף?"

"אין לי מושג," אמר סג'אנוס. "מסיבת יום ההולדת של המפקד תיערך רק בסוף השבוע הבא. זה הלילה שבו היינו אמורים לברוח. קוריאו, מה אם יעצרו מישהו חף מפשע על מעשי הרצח?"

אז הצרות שלנו יגיעו לסופן, חשב קוריאולנוס, אבל בקול אמר רק, "אני חושב שזה מאוד לא סביר אם לא מצאו את הרובים. אבל בוא נחצה את הגשר הזה כשנגיע אליו."

שנתו של קוריאולנוס היתה טובה יותר באותו לילה. ביום שני הבסיס נפתח, וחרושת השמועות טענה שהרציחות היו קשורות כנראה לסכסוכים פנימיים בקרב המורדים. ואם הם רוצים להרוג אלה את אלה, הם מוזמנים. ראש העיר הגיע לבסיס ועשה סצנות למפקד לגבי הבת שלו, אבל מכיוון שהוא זה שפינק את מייפר בלי חשבון ונתן לה להתרוצץ כמו חתולת בר, התחושה היתה שאין לו את מי להאשים מלבד את עצמו אם היא התרועעה עם מורד.

עד יום שלישי אחר הצהריים העניין במקרי הרצח דעך במידה כזאת, שקוריאולנוס התחיל לערוך תוכניות לעתיד בעודו מקלף תפוחי אדמה לארוחת הבוקר של מחר. בעדיפות ראשונה, לוודא שסג'אנוס ויתר על תוכנית הבריחה. הוא קיווה שהאירועים בסככה שיכנעו את הבחור שהוא משחק באש. למחרת בערב הם שובצו לתורנות ניקיון, וזה יהיה זמן מצוין להתעמת איתו. אם הוא לא יסכים לנטוש את תוכנית הבריחה, לקוריאולנוס לא תהיה ברירה אלא לדווח עליו למפקד. נחוש בדעתו, הוא קילף במרץ כזה שסיים את העבודה מוקדם, ועוגייה שיחרר אותו חצי שעה לפני תום המשמרת. הוא בדק אם הגיע דואר ומצא חבילה מפלוריבוס, מלאה חפיסות מיתרים למגוון כלים מוזיקליים ופתק חביב שהכול בחינם. הוא הניח את החפיסות בארונית שלו, מתענג על המחשבה כמה ישמחו חברי הלהק כשיהיה בטוח מספיק לפגוש אותם שוב. אולי בעוד שבוע־שבועיים, אם העניינים ימשיכו להירגע.

קוריאולנוס התחיל להרגיש כמו עצמו בעודו הולך אל חדר האוכל. ביום שלישי הגישו תפוחי אדמה מטוגנים. היו לו כמה דקות פנויות, והוא הלך לקחת עוד קופסת אבקה לפריחה שלו, שסוף־סוף התחילה להחלים. אבל בעודו יוצא מהמרפאה עצר מולו אמבולנס של הבסיס, הדלתות האחוריות נפתחו לרווחה, ושני חובשים הוציאו גבר על אלונקה. חולצתו הספוגה בדם רימזה שהוא מת, אבל בעודם נושאים אותו פנימה הוא סובב את ראשו. צמד עיניים אפורות ננעצו בקוריאולנוס, שלא הצליח לעצור התנשפות. ספרוס. אולם אז דלתות המרפאה נטרקו וחסמו את הנעשה.

קוריאולנוס עידכן את סג'אנוס לאחר שעות הפעילות, אבל איש מהם לא ידע מה משמעות הדבר. ספרוס בבירור הסתבך עם אוכפי השקט, אבל מדוע? האם קישרו אותו למעשי הרצח? האם הם יודעים על תוכנית הבריחה? האם הם גילו על רכישת הנשק? מה הוא יספר להם עכשיו, משלכדו אותו?

בארוחת הבוקר של יום רביעי, האחות המהימנה של סמיילי יידעה אותו שספרוס מת מפצעיו במהלך הלילה. היא לא ממש ידעה, אבל רוב האנשים הניחו שהוא היה מעורב במקרי הרצח. קוריאולנוס העביר את הבוקר על טייס אוטומטי, מחכה להמשך הבלתי נמנע. בארוחת הצהריים זה קרה. שני שוטרים צבאיים ניגשו לשולחן שלהם בחדר האוכל ועצרו את סג'אנוס, שהלך איתם בלי לומר מילה. קוריאולנוס ניסה לחקות את פניהם ההמומות של חבריו לחדר. בבירור קרתה כאן טעות, הוא חזר על דבריהם.

בהנהגת סמיילי הם התעמתו עם הסמל בזמן המטווח. "רק רצינו לומר שאין מצב שסג'אנוס ביצע את מעשי הרצח ההם. הוא היה איתנו כל הלילה."

"הוא לא זז לנו מהעיניים לרגע," אמר מקל. כאילו היה יכול לדעת, בהתחשב בכך שנשען מעולף על הקיר, אבל כולם גיבו אותו.

"אני מעריך את הנאמנות שלכם," אמר הסמל, "אבל אני חושב שמדובר במשהו אחר."

צמרמורת עברה בקוריאולנוס. משהו אחר, כגון תוכנית הבריחה? לא נראה שספרוס היה מגלה משהו, בעיקר מכיוון שהיתה עלולה להיות לזה השפעה על אחותו. לא, קוריאולנוס היה משוכנע שהעורבני־המלשן שלו הגיע אל ד"ר גול וזאת התוצאה. תחילה המעצר של ספרוס, ואז של סג'אנוס.

במהלך היומיים הבאים נדמה שהכול מסתחרר הלאה ללא שליטה, בעודו מנסה להרגיע את עצמו שזה רק לטובתו של סג'אנוס, בעוד תחינותיהם של החברים לחדר לבקר את חברם נדחות, בעוד המעצר מתארך ומתארך. הוא חיכה שסטראבו פלינת' ירד לבסיס ברחפת פרטית, יקיים משא ומתן על שחרורו של סג'אנוס מהשירות, יציע לשדרג חינם את כל הצי האווירי וייקח את בנו הסורר בחזרה הביתה. אבל האם פלינת' ידע בכלל על מצבו של סג'אנוס? זאת לא היתה האקדמיה, שבה אפשר להתקשר להורים אם הסתבכת.

באגביות רבה ככל יכולתו, קוריאולנוס שאל חייל ותיק אם יתירו להם אי־פעם להתקשר הביתה. כן, לכל אחד מותר להתקשר פעמיים בשנה, אבל רק לאחר שירות של שישה חודשים. כל שאר התקשורת צריכה להתבצע דרך הדואר. קוריאולנוס, שלא ידע כמה זמן יישאר סג'אנוס במעצר, שירבט פתק קצר למאמא, יידע אותה באופן כללי שסג'אנוס הסתבך בצרות והציע שאולי כדאי שסטראבו יעשה כמה טלפונים. הוא מיהר לשלוח את המכתב ביום שישי בבוקר, אבל את תוכניתו סיכלה הכרזה שזימנה את כל החיילים, מלבד אלה שבתפקידים חיוניים, להתאסף באודיטוריום. שם הודיע להם המפקד שאחד מהם עומד להיתלות אחר הצהריים באשמת בגידה. סג'אנוס פלינת'.

זה היה סוריאליסטי לחלוטין, כמו סיוט בזמן ערות. במסדר הוא הרגיש שגופו הוא בובה, שחוטים בלתי נראים מושכים בה לכאן ולשם. עם סיום המסדר הסמל קרא לו לחזית, וכולם — הטירונים האחרים, סמיילי, באג ומקל — צפו כאשר פקד עליו להשתתף בתלייה כדי להבטיח נוכחות משמעותית.

עם חזרתו למגורים אצבעותיו היו כה נוקשות, שהוא בקושי הצליח לכפתר את כפתורי הכסף של המדים הייצוגיים, שבכל אחד מהם טבוע חותם הקפיטול. רגליו סבלו מהיעדר הקואורדינציה שייחס תמיד לזמן פצצות, אבל איכשהו הוא הצליח לדדות אל הנשקייה ולאסוף את הרובה שהוקצה לו. אוכפי השקט האחרים, שאת איש מהם לא הכיר בשמו, ישבו רחוקים ממנו בארגז המשאית. הוא היה משוכנע שהוכתם מהקשר שלו לנידון.

כמו בתלייה של ארלו, קוריאולנוס צורף לכיתה שעמדה משני עברי עץ התלייה. גודלו של הקהל והאי־שקט שלו בילבלו אותו — אין סיכוי שסג'אנוס גייס תמיכה כזאת בכמה שבועות — עד שהרכב של אוכפי השקט הגיע, וגם סג'אנוס וגם ליל יצאו ממנו כושלים באזיקיהם. למראה הבחורה, רבים בקהל התחילו לזעוק את שמה.

ארלו, חייל לשעבר ששנים במכרות הקשיחו עוד יותר, הצליח להתמודד עם מותו באיפוק, לפחות עד ששמע את קולה של ליל בקהל. אבל סג'אנוס וליל, החלושים מרוב אימה, נראו צעירים בהרבה משנותיהם, ורק חיזקו את הרושם ששני ילדים חפים מפשע נגררים אל הגרדום. את ליל, שרגליה הרועדות לא הצליחו לתמוך במשקלה, גררו קדימה צמד אוכפי שקט קודרים שסביר להניח שיעבירו את הלילה הבא בניסיון למחות את הזיכרון הזה במשקה לבן.

בעודם חולפים על פניו, מבטו של קוריאולנוס הצטלב עם זה של סג'אנוס, והוא לא ראה אלא את הילד בן השמונה במגרש המשחקים, האוחז בידו את שקיק סוכריות הגומי. רק שהילד שמולו היה מפוחד בהרבה. שפתיו של סג'אנוס ביטאו את שמו, קוריאו, ופניו נעוו מכאב. אבל האם היתה זאת תחינה לעזרה או האשמה על בגידתו, זאת קוריאולנוס לא ידע.

אוכפי השקט העמידו את הנידונים זה לצד זה על הדלתות הקבועות ברצפת הגרדום. אוכפת שקט נוספת ניסתה להקריא את האישומים מעל לצרחות הקהל, אבל כל שקוריאולנוס הצליח לשמוע היה המילה "בגידה". הוא הסב את מבטו כשאוכפי השקט כרכו את לולאות החבל, ומצא את עצמו מסתכל על פניה האבלות של לוסי גריי. היא עמדה קרוב לחזית בשמלה אפורה ישנה, שערה מוסתר תחת צעיף שחור, ודמעות זלגו על לחייה בעודה נושאת מבט אל סג'אנוס.

עם תחילת התיפוף קוריאולנוס עצם את עיניו בכוח והצטער שאינו יכול לחסום גם את הצליל. אבל הוא לא היה מסוגל לזה, ושמע הכול. את סג'אנוס מצטעק, את חבטת הדלתות ואת העורבנים־המלשנים שקלטו את המילה האחרונה של סג'אנוס וצרחו אותה שוב ושוב לאור השמש המסנוור.

"מאמא! מאמא! מאמא! מאמא! מאמא!"

29

קוריאולנוס הצליח לצלוח איכשהו את הזמן שאחרי התלייה, נשאר מאובן־פנים ושותק בעודו נוסע בחזרה לבסיס, מחזיר את הרובה שלו וצועד למגורים. הוא ידע שאנשים נועצים בו מבטים; הם ידעו שסג'אנוס היה חבר שלו, או לפחות חייל בכיתה שלו. הם רצו לראות אותו נשבר, אבל הוא סירב להעניק להם את התענוג. כשהיה לבדו בחדר, הוא פשט לאט את המדים, תלה כל פריט בדקדקנות, החליק את הקמטים באצבעותיו. עכשיו, הרחק מעיניים חטטניות, הוא שיחרר את האוויר האצור בגופו, הניח לכתפיו להישמט מעייפות. כל שהצליח לבלוע באותו היום היה כמה לגימות של מיץ תפוחים. הוא הרגיש מותש מדי להצטרף לכיתה במטווח, לעמוד מול באג ומקל וסמיילי. ממילא ידיו רעדו מכדי להחזיק רובה. במקום זה הוא ישב על המיטה של מקל בתחתונים, בחדר המחניק, וחיכה שיקרה אשר יקרה.

זה היה רק עניין של זמן. אולי כבר מוטב להסגיר את עצמו וזהו. לפני שיגיעו לעצור אותו מכיוון שספרוס התוודה, או — מה שהיה סביר יותר — שסג'אנוס מסר את פרטי מעשי הרצח. גם אם לא, רובה אוכפי השקט עדיין נמצא איפשהו, מכוסה בדנ"א שלו. ספרוס לא נמלט אל החופש, הוא בוודאי הסתתר עד שיוכל להציל את ליל, ואם הוא נשאר במחוז 12, כלי הנשק נשארו איתו. ייתכן שבודקים את הרובה שלו ברגעים אלה ממש כדי למצוא אישור לכך שספרוס השתמש בו כדי להרוג את מייפר, ובמקום זה יגלו שהיורה היה טוראי סנואו שלהם. זה שהלשין על חברו הטוב ביותר ושלח אותו לגרדום.

קוריאולנוס טמן את פניו בידיו. הוא הרג את סג'אנוס ממש כאילו היה חובט בו למוות כמו בבובין או יורה בו כמו במייפר. הוא הרג את האדם שראה בו אח. אבל גם בעוד השִפלוּת שבמעשה מאיימת להטביע אותו, קול קטן לא הפסיק לשאול, איזו ברירה היתה לך? איזו ברירה? שום ברירה. סג'אנוס היה נחוש בדעתו להרוס את עצמו וגרר את קוריאולנוס איתו, עד שנשלח גם הוא אל עץ התלייה.

הוא ניסה לחשוב על זה בצורה רציונלית. בלעדיו סג'אנוס היה נהרג בזירה, טרף לחבורת המיועדים שניסו להרוג אותם כשנמלטו. טכנית קוריאולנוס העניק לו כמה שבועות נוספים של חיים והזדמנות שנייה, הזדמנות לתקן את דרכיו. אבל הוא לא עשה את זה. לא היה מסוגל. לא רצה. סג'אנוס היה מה שהיה. אולי היה מוטב שיימלט לשממה. סג'אנוס המסכן. סג'אנוס הרגיש, הטיפש, המת.

קוריאולנוס ניגש לארונית של סג'אנוס, הוציא את קופסת החפצים האישיים שלו והתיישב על הרצפה, שוטח את תכולתה מולו. התוספת היחידה מאז החיפוש הראשון שלו היתה שתי עוגיות תוצרת בית מכוסות בטישו. קוריאולנוס פתח את העטיפה של אחת ונגס בה. למה לא? המתיקות התפשטה על לשונו ותמונות הבזיקו במחשבתו — סג'אנוס מושיט כריך בגן החיות, סג'אנוס מתווכח עם ד"ר גול, סג'אנוס מחבק אותו בדרך בחזרה לבסיס, סג'אנוס מתנדנד על החבל —

"מאמא! מאמא! מאמא! מאמא! מאמא!"

הוא השתנק מהעוגייה, ועם הפירורים הקיא גם קצת מיץ תפוחים חמוץ. זיעה נטפה מגופו והוא פרץ בבכי. הוא נשען בגבו על הארוניות, אסף את רגליו אל חזהו והניח ליפחות הבכי העזות והכעורות לטלטל אותו. הוא בכה על סג'אנוס, ועל מאמא המסכנה, ועל טיגריס המתוקה והמסורה ועל סבתנו החלושה והשוגה באשליות, שבקרוב תאבד גם אותו בדרך מחרידה כזאת. ועל עצמו, כי בכל יום הוא עומד למות. הוא התחיל להתנשף באימה, כאילו החבל כבר חונק את החיים מגופו. הוא לא רצה למות! בעיקר לא בשדה ההוא, כשהציפורים המוטנטיות מהדהדות את מילותיו האחרונות. מי יודע איזה דבר מטורף יגיד ברגע כזה? הוא ימות, והציפורים ימשיכו לצרוח את זה עד שהעורבנים־החקיינים יהפכו את זה לאיזה שיר מחריד!

ההתפרצות שככה לאחר חמש דקות, והוא הצליח להרגיע את עצמו כששיפשף את אגודלו על לב השיש הקריר מהקופסה של סג'אנוס. לא היה דבר לעשות מלבד לנסות להתמודד עם מותו כמו גבר. כמו חייל. כמו בן סנואו. לאחר שהשלים עם גורלו, הוא הרגיש צורך להסדיר את ענייניו. הוא חייב לפצות כמיטב יכולתו את האנשים שהוא אוהב. הוא פתח את גב מסגרת הכסף ומצא שעדיין נותרו שם לא מעט מזומנים גם לאחר קניית הרובים. הוא לקח את אחת המעטפות המפוארות בצבע קרם שסג'אנוס הביא מהקפיטול, הכניס פנימה את הכסף, חתם את המעטפה וכתב עליה את כתובתה של טיגריס. לאחר שסידר את המזכרות של סג'אנוס, הוא החזיר את הקופסה לארונית. מה עוד? הוא מצא את עצמו חושב על לוסי גריי, אהבת חייו האחת והיחידה. הוא היה רוצה להשאיר לה מזכרת. קוריאולנוס עבר לקופסה שלו ובחר בצעיף הכתום, מכיוון שהלהק אהב צבע והיא יותר מכולם. הוא לא היה בטוח איך יעביר לה אותו, אבל אם ישרוד עד יום ראשון, אולי יוכל להתגנב מהבסיס ולפגוש אותה פעם אחת אחרונה. הוא הניח את הצעיף המקופל יפה לצד המיתרים שפלוריבוס שלח. לאחר שמחה מפניו את הדמעות והנזלת, הוא התלבש והלך לדואר לשלוח את הכסף הביתה.

בארוחת הערב הוא תיאר בלחישה את התלייה באוזני חבריו העצובים בניסיון לרכך את התמונה. "אני חושב שהוא מת מייד. הוא לא הרגיש כאב."

"עדיין קשה לי להאמין שהוא עשה את זה," אמר סמיילי.

קולו של מקל רעד. "אני מקווה שהם לא יחשבו שכולנו היינו מעורבים."

"רק בבאג ובי אפשר לחשוד בתמיכה במורדים כי אנחנו מהמחוזות," אמר סמיילי. "מה אתם מודאגים? אתם מהקפיטול."

"גם סג'אנוס היה מהקפיטול," הזכיר לו מקל.

"אבל לא ממש, נכון? עם איך שהוא דיבר תמיד על מחוז שתיים?" אמר באג.

"לא, לא ממש," הסכים איתו קוריאולנוס.

בערב היתה לקוריאולנוס תורנות שמירה בבית הכלא הריק. הוא ישן כמו מת, מה שהיה הגיוני לאור העובדה שבעוד שעות ספורות יהיה כזה.

הוא התנהל על טייס אוטומטי בזמן מסדר הבוקר, וכמעט חש הקלה כשבסוף ארוחת הצהריים, השליש של המפקד הוף הופיע וביקש שיבוא איתו. זה לא היה דרמטי כמו השוטרים הצבאיים, אבל מכיוון שהם ניסו לשקם את תחושת הנורמליות בקרב החיילים, זאת היתה הדרך הנכונה לפעול בה. קוריאולנוס היה משוכנע שממשרד המפקד יילקח ישירות לכלא, והצטער שלא לקח בכיסו משהו מהבית להיאחז בו בשעותיו האחרונות. הפודרה מהפודרייה של אמא שלו היתה עוזרת, משהו להרגיע אותו בעודו מחכה לגרדום.

המשרד של מפקד הבסיס לא היה מפואר, אבל יפה בהרבה מכל מקום אחר שראה עד כה בבסיס, והוא שקע בכיסא העור שמול שולחנו של הוף, אסיר תודה על כך שיתאפשר לו לקבל את גזר דין המוות שלו בצורה מתורבתת. תזכור שאתה בן סנואו, הוא אמר לעצמו. בוא נסיים בהדרת כבוד.

המפקד שילח מהחדר את השליש, שיצא מהמשרד וסגר את הדלת מאחוריו. הוף נשען לאחור בכיסאו ובחן את קוריאולנוס רגע ממושך. "חתיכת שבוע עבר עליך."

"כן, המפקד." הוא היה מעדיף שהאיש כבר יתחיל בחקירה. הוא היה עייף מכדי להשתתף במשחק החתול והעכבר הזה.

"חתיכת שבוע," אמר הוף שוב. "אני מבין שהיית תלמיד מצטיין בקפיטול."

לא היה לקוריאולנוס מושג מאיפה האיש שמע את זה, והוא תהה אם מסג'אנוס. לא שהיתה לזה חשיבות. "זה תיאור נדיב."

המפקד חייך. "אז אתה גם צנוע."

נו, תעצור אותי וזהו, חשב קוריאולנוס. הוא לא נזקק להקדמה ארוכה עד שהמפקד יצהיר מה רבה האכזבה ממנו, בסופו של דבר.

"נאמר לי שהיית חבר קרוב של סג'אנוס פלינת'," אמר הוף.

או, הנה זה מגיע, חשב קוריאולנוס. למה לא לזרז עניינים במקום לגרור את זה בהכחשות? "היינו יותר מחברים. היינו כמו אחים."

הוף הסתכל עליו במבט אוהד. "אני לא יכול אלא להביע את אסירות התודה הכנה של הקפיטול על הקורבן שהקרבת."

רגע. מה? קוריאולנוס בהה בו מבולבל. "המפקד?"

"ד"ר גול קיבלה את ההודעה שלך דרך העורבני־המלשן," עידכן אותו הוף. "היא אמרה שאין ספק שזאת לא היתה בחירה קלה עבורך, לשלוח אותו. לנאמנות שלך לקפיטול היה מחיר אישי כבד."

אז מתברר שהוא זכה בדחייה של גזר הדין. מתברר שהרובה עם הדנ"א שלו עדיין לא נמצא. הם רואים בו גיבור הקפיטול שמתייסר על בחירותיו. הוא סיגל לעצמו הבעה כאובה כראוי לאדם שמתאבל על חבר שדרכו אבדה. "סג'אנוס לא היה אדם רע, פשוט... מבולבל."

"אני מסכים. אבל קשירת קשר עם האויב חוצה גבול שאי אפשר להעלים עין ממנו, לצערי." הוף שתק רגע, שקוע במחשבות. "אתה חושב שייתכן שהוא היה מעורב במעשי הרצח?"

עיניו של קוריאולנוס נפערו, כאילו הרעיון מעולם לא עלה על דעתו. "מעשי הרצח? אתה מתכוון ב"כירה"?"

"הבת של ראש העיר ו..." המפקד דיפדף בכמה ניירות ואז החליט שלא לטרוח. "הבחור האחר."

"אה... לא נראה לי. אתה חושב שהיה לזה קשר?" שאל קוריאולנוס, כאילו מבולבל.

"אני לא יודע. לא ממש אכפת לי," אמר לו הוף. "הבחור התרועע עם המורדים, והיא התרועעה איתו. מי שהרג אותם חסך לי כנראה צרות צרורות בהמשך הדרך."

"זה לא נשמע כמו סג'אנוס," אמר קוריאולנוס. "הוא מעולם לא רצה לפגוע באיש. הוא רצה להיות חובש."

"כן, זה מה שהסמל שלכם אמר," אישר הוף. "אז הוא לא הזכיר שקנה להם רובים?"

"רובים? לא עד כמה שידוע לי. מאיפה הוא היה משיג רובים?" קוריאולנוס התחיל ליהנות קצת מכל העניין.

"קנה אותם בשוק השחור? המשפחה שלו עשירה, כך שמעתי," אמר הוף. "טוב, לא חשוב. סביר להניח שזאת תישאר תעלומה אלא אם כן כלי הנשק יתגלו. שלחתי אוכפי שקט לחפש בתפר במהלך הימים הקרובים. בינתיים ד"ר גול ואני החלטנו לשמור בשקט על העזרה שלך עם סג'אנוס, למען ביטחונך האישי. אנחנו לא רוצים שהמורדים ישימו אותך על הכוונת, נכון?"

"בכל מקרה אני מעדיף שכך יהיה," אמר קוריאולנוס. "קשה מספיק להתמודד עם ההחלטה שלי בפרטיות."

"אני מבין. אבל כשהאבק ישקע, זכור שעשית שירות אמיתי למדינה שלך. נסה להשאיר את זה מאחוריך." ואז, כמחשבת אגב, הוא הוסיף, "היום הוא יום ההולדת שלי."

"כן, עזרתי לפרוק ויסקי למסיבה," אמר קוריאולנוס.

"האירועים האלה מהנים בדרך כלל. תשתדל לעשות חיים." הוף קם והושיט את ידו.

קוריאולנוס קם ולחץ אותה. "אני אעשה כמיטב יכולתי. ויום הולדת שמח, המפקד."

חבריו לחדר קיבלו את פניו בשמחה כשחזר, והמטירו עליו שאלות על הסיבה לזימון אל משרד המפקד.

"הוא ידע שלסג'אנוס ולי יש עבר משותף ופשוט רצה לוודא שאני בסדר," אמר להם קוריאולנוס.

החדשות שיפרו את מצב הרוח של כולם, והעדכון לגבי הפעילות המתוכננת להם לאחר הצהריים עוררה בקוריאולנוס סיפוק. במקום לירות במטרות במטווח, הם קיבלו אישור לחסל את העורבנים־המלשנים והעורבנים־החקיינים באזור עץ התלייה. המקהלה שלהם, בעקבות הזעקה האחרונה של סג'אנוס, היתה הקש ששבר את גב הגמל.

קוריאולנוס חש התעלות בעודו מפגיז את העורבנים־החקיינים ומפיל אותם מהענפים. הוא הצליח להרוג שלושה. עכשיו אתם לא כאלה חכמים, הא? הוא חשב לעצמו. למרבה הצער, רוב הציפורים התעופפו מחוץ לטווח ירי לאחר פרק זמן קצר. אבל הן יחזרו. וגם הוא יחזור, אם לא ייתלה לפני כן.

לקראת מסיבת יום ההולדת של המפקד, כולם התקלחו ולבשו מדים נקיים לפני צאתם אל חדר האוכל. עוגייה הצליח לארגן ארוחה אלגנטית להפתיע והגיש סטייק, פירה עם רוטב ואפונה טרייה, לא מקופסה. כל חייל קיבל כוס בירה גדולה, והוף הגיע לחתוך עוגת קרם ענקית. לאחר הארוחה כולם התאספו באולם הספורט, שקושט בכרזות ובדגלים לכבוד האירוע. הוויסקי זרם כמים, וברכות מאולתרות רבות נאמרו במיקרופון שהוצב למטרה זאת. אבל קוריאולנוס לא ידע שמתוכננת תוכנית אומנותית עד שכמה חיילים התחילו לסדר כיסאות.

"בטח," אמר לו אחד הקצינים. "שכרנו את הלהקה מה"כירה". המפקד אוהב אותם."

לוסי גריי. זאת תהיה ההזדמנות שלו, ככל הנראה ההזדמנות האחרונה, לפגוש אותה שוב. הוא רץ למגורים ולקח את החבילה מפלוריבוס עם המיתרים והצעיף שלו, ומיהר בחזרה למסיבה. הוא ראה שחבריו לחדר שמרו לו מקום בערך באמצע, אבל נשאר לעמוד מאחור. בהינתן ההזדמנות, הוא לא רצה למשוך תשומת לב מיותרת כשיצא. האורות היבהבו וכבו בחלק המרכזי של האולם, ורק האזור ליד המיקרופון נותר מואר. הקהל השתתק. כל העיניים ננעצו במלתחות, שבהן נתלתה השמיכה ששימשה את הלהק ב"כירה".

מוד אייבורי דילגה החוצה בשמלה צהובה כלימון עם חצאית רחבה וקפצה על ארגז שמישהו הציב מול המיקרופון. "שלום, אנשים! הערב הוא ערב מיוחד, ואתם יודעים למה! זה יום ההולדת של מישהו!"

אוכפי השקט פרצו בתשואות רמות. מוד אייבורי התחילה לשיר שיר יום הולדת ישן אך מוכר, וכולם הצטרפו אליה:

יום הולדת

טוב ושמח!

מאחלים שנים רבות!

יום אחד

קוראים הידד!

רק לך, המפקד הוף!

יום הולדת שמח!

זה היה הבית היחיד, אבל הם שרו אותו שלוש פעמים בעוד חברי הלהק עולים לבמה בזה אחר זה.

קוריאולנוס התנשף בחדות כשלוסי גריי הופיעה בשמלת הקשת מהזירה. רוב האנשים בטח הניחו שהיא לבשה אותה לכבוד יום ההולדת של המפקד, אבל הוא היה משוכנע שהיא עשתה זאת למענו. דרך לתקשר איתו, לגשר על הפער שנוצר ביניהם בעקבות הנסיבות. פרץ אהבה עצום שצף בו למראה התזכורת שלה שהוא לא לבד בטרגדיה הזאת. הם שוב נמצאו בזירה, נלחמים לשרוד, רק שניהם כנגד העולם. הוא חש צביטה מרירה־מתוקה למחשבה על כך שתראה אותו מת, אבל אסירות תודה על כך שהיא עצמה תשרוד. לא נשאר איש מלבדו שיוכל לקשר אותה למעשי הרצח. היא לא נגעה בכלי הנשק. לא חשוב מה יקרה לו, הוא התנחם בידיעה שהיא תמשיך לחיות למען שניהם.

במחצית השעה הראשונה הוא לא הסיר את עיניו ממנה, בעוד הלהק עובר על כמה מהשירים הרגילים שלהם. ואז שאר הלהקה ירדה מהבמה והשאירה אותה לבדה באור. היא התיישבה על שרפרף גבוה ואז — האם דמיין זאת? — טפחה על כיסי השמלה שלה כפי שעשתה בזירה. זה היה האיתות שלה שהיא חושבת עליו. שגם אם הם נפרדים במרחב, הם יחדיו בזמן. כשכל קצות עצביו מעקצצים הוא האזין בדריכות לשיר לא מוכר:

כל אדם נולד נקי וטהור —

כמו אגל טל

לא משוגע בכלל.

אך קשה כל כך להמשיך בזה הלאה —

אי אפשר לברוח,

את האש לצלוח.

העולם הוא אפל,

העולם הוא מפחיד.

מפני שנפגעתי,

נזהרת תמיד.

זאת הסיבה שאני

צריכה אותך —

אתה צח כמו השלג היורד.

הו, לא. הוא לא דמיין דבר. אִזכור השלג אישר את זה. היא כתבה את השיר הזה עליו.

כל אחד רוצה להיות כמו גיבור —

העוגה עם כל הקרם,

העושה לא החולם.

אך לעשות זה קשה,

לשנות דורש כוח —

כמו חמאה מחלב

כמו קרח בשרב.

העולם עוצם עיניים

כשילדים מתים.

אני הופכת לאבק,

ואתה ממשיך בלי לבטים.

זאת הסיבה שאני

אוהבת אותך —

אתה צח כמו השלג היורד.

עיניו נמלאו דמעות. הם יתלו אותו, אבל היא תהיה שם, ותדע שהוא עדיין אדם טוב באמת. לא מפלצת, מישהו שרימה או בגד בחברו, אלא אדם שבאמת ניסה לנהוג באצילות בנסיבות בלתי אפשריות. מישהו שסיכן הכול כדי להציל אותה במשחקים. מישהו שסיכן הכול שוב כדי להציל אותה ממייפר. גיבור חייה.

קר ונקי,

מתערבל על עורי,

אתה עוטף אותי.

נוטף ונספג בי,

עד הלב.

עד הלב.

כולם חושבים שהם יודעים מי אני.

מדביקים לי תוויות.

פולטים עלי שטויות.

ואז באת אתה, וידעת שזה שקר.

ראית אותי במיטבי,

כן, זאת באמת אני.

העולם הוא אכזר,

יש צרות עד מעל הראש.

ביקשת סיבה —

יש לי עשרים ושלוש.

שבזכותן אני

בוטחת בך —

אתה צח כמו השלג היורד.

אילו היה לו ספק עד כה, עכשיו זה היה ודאי. עשרים ושלוש. מספר המיועדים ששרדה במשחקים. והכול בזכותו.

זאת הסיבה שאני

בוטחת בך —

אתה צח כמו השלג היורד.

האזכור שהיא בוטחת בו. לפני הצורך, לפני האהבה, ניצב האמון. הדבר שהיא מעריכה יותר מכול. והוא, קוריאולנוס סנואו, הוא האחד שבו היא בוטחת.

הקהל מחא כפיים והוא עמד דומם, החבילה בידו, נרגש אפילו מכדי להצטרף. שאר חברי הלהק רצו לבמה בעוד לוסי גריי נעלמת מאחורי השמיכה. מוד אייבורי החזירה את הארגז שלה למקום, ונעימה מאנפפת התחילה להתנגן.

כן, יש צד אפל וקשה בחיים.

אבל יש להם גם צד בהיר.

קוריאולנוס זיהה את המנגינה. השיר על השמש בחיים. זה שהיא שרה בזמן מעשי הרצח. זאת היתה ההזדמנות שלו. הוא עשה את דרכו החוצה מהדלת הסמוכה בניסיון למשוך כמה שפחות תשומת לב. מכיוון שכולם נמצאו בפנים, הוא לא חשש לרוץ סביב אולם הספורט אל המלתחות ולדפוק על הדלת האחורית. הדלת נפתחה מייד כאילו היא חיכתה לו, ולוסי גריי השליכה את עצמה אל בין זרועותיו.

במשך זמן־מה הם רק עמדו שם, צמודים זה לזה, אבל זמנם היה קצר.

"אני כל כך מצטערת על סג'אנוס. אתה בסדר?" היא שאלה בקוצר נשימה.

כמובן, היא לא ידעה דבר על החלק שלו בזה. "לא ממש. אבל אני עדיין כאן, בינתיים."

היא התרחקה להסתכל על פניו. "מה קרה? איך הם גילו שהוא תיכנן לעזור לחלץ את ליל?"

"אני לא יודע. כנראה מישהו בגד בו," הוא אמר.

לוסי גריי לא היססה. "ספרוס."

"סביר להניח." קוריאולנוס נגע בלחי שלה. "מה איתך? את בסדר?"

"נורא ואיום. זה היה פשוט נורא ואיום. לראות אותו מת ככה. וזה עוד אחרי כל מה שקרה בלילה ההוא. אני יודעת שהרגת את מייפר כדי להגן עלי. עלי ועל שאר הלהק." היא השעינה את המצח על חזהו. "אני לעולם לא אוכל להודות לך על זה."

הוא ליטף את שערה. "טוב, היא איננה עכשיו. את מוגנת."

"לא ממש. לא ממש." לוסי גריי התנתקה ממנו, נסערת, והתחילה לצעוד הלוך ושוב. "ראש העיר, הוא... הוא לא עוזב אותי בשקט. הוא בטוח שאני הרגתי אותה. שהרגתי את שניהם. הוא מגיע במכונית הנוראה שלו לבית שלנו ויושב מול הכניסה במשך שעות. אוכפי השקט כבר תיחקרו אותנו שלוש פעמים. הם אומרים שהוא מציק להם יומם ולילה שיעצרו אותי. ושאם הם לא ידאגו שאני אשלם, הוא יעשה את זה."

זה היה מפחיד. "מה הם הציעו לך לעשות?"

"להתחמק ממנו. אבל איך אני יכולה לעשות את זה כשהוא יושב שלושה מטרים מהבית שלי?" היא הצטעקה. "מייפר היתה הדבר היחיד שהיה חשוב לו. הוא לא ינוח ולא ישקוט עד שאני אמות. עכשיו הוא מתחיל לאיים על שאר הלהק. אני — אני מתכוונת לברוח."

"מה?" שאל קוריאולנוס. "לאן?"

"צפונה, אני מניחה. כמו שבילי טואפ והאחרים תיכננו לעשות. אני יודעת שאם אני אשאר כאן הוא ימצא דרך להרוג אותי. הכנתי אספקה. שם בצפון אולי אני אצליח לשרוד." לוסי גריי מיהרה בחזרה אל זרועותיו. "אני שמחה שהספקתי להיפרד."

לברוח. היא באמת התכוונה לעשות את זה. לנסות את מזלה בשממה. הוא ידע שרק מוות ודאי היה גורם לה לעשות דבר כזה. בפעם הראשונה זה כמה ימים נגלתה לו דרך להימלט מחבל התלייה. "לא להיפרד. אני בא איתך."

"אתה לא יכול. אני לא אסכים. אתה תסכן את החיים שלך," היא הזהירה אותו.

קוריאולנוס צחק. "החיים שלי? החיים שלי כרגע הם תהייה מתמדת כמה זמן ייקח עד שהם ימצאו את הרובים ההם ויקשרו אותי לרצח של מייפר. הם מחפשים בתפר. זה עלול לקרות בכל רגע. אנחנו נלך יחד."

המצח שלה התכווץ בחוסר אמון. "אתה באמת מתכוון לזה?"

"נלך מחר," הוא אמר. "צעד אחד לפני התליין."

"וראש העיר," היא הוסיפה. "סוף־סוף נהיה חופשיים ממנו, ממחוז שתים־עשרה, מהקפיטול, מהכול. מחר. עם שחר."

"מחר עם שחר," הוא אישר. הוא שם את החבילה בידיה. "מפלוריבוס. מלבד הצעיף — זה ממני. כדאי שאלך לפני שמישהו יבחין שנעלמתי ויתחיל לחשוד." הוא משך אותה אליו לנשיקה לוהטת. "זה רק שנינו, שוב."

"רק שנינו," היא אמרה ופניה קורנות משמחה.

קוריאולנוס מיהר לצאת מהמלתחות, מהיר כמו הרוח.

נברך בשיר של תקווה כל זריחה,

חמה ברקיע או עב.

הוא לא סתם יחיה; הוא יחיה איתה, כמו ביום ההוא באגם. הוא חשב על טעם הדג הטרי, האוויר המתוק, ועל החופש לפעול כרצונו, כפי שהטבע התכוון. בלי להיות חייב דבר לאיש. להיפטר אחת ולתמיד מהציפיות הדכאניות של העולם.

נבטח במחר שיבוא בבטחה

ויגן על כולנו יחדיו

הוא חזר לאולם הספורט וחמק למקום שלו, בדיוק בזמן להצטרף לפזמון החוזר.

תראו את השמש, תמיד תראו את השמש,

תראו את השמש בחיים.

זה יעזור לכם בכל יום, זה יאיר בכל מקום,

אם תראו את השמש בחיים.

הו כן, תראו את השמש בחיים.

מחשבותיו של קוריאולנוס סערו. לוסי גריי הצטרפה שוב אל הלהק לאחת ההרמוניות האלה עם המילים הלא ברורות, והוא הפסיק להקשיב בעודו מנסה להתמודד עם המסלול הלא צפוי שאליו פנו חייו. הוא ולוסי גריי יברחו יחד לשממה. טירוף מוחלט. אבל למה לא? זה היה חבל ההצלה הזמין היחיד, והוא התכוון לאחוז בו ולא להרפות. מחר יהיה יום ראשון, כך שיהיה לו יום חופשי. הוא יצא מוקדם ככל שיוכל. יאכל ארוחת בוקר, אולי הארוחה האחרונה שלו בעולם המתורבת, מייד עם פתיחת חדר האוכל בשעה שש, ואז יצא לדרך. חבריו לחדר עדיין יישנו בהשפעת הוויסקי. הוא יצטרך לצאת בגנבה מהבסיס... הגדר! הוא קיווה שהמידע של ספרוס היה נכון, בנוגע לנקודה הרופפת בגדר, מאחורי הגנרטור. ואז הוא יעשה את דרכו אל לוסי גריי ויברח מהר ורחוק ככל שיוכל.

אבל רגע. האם ללכת לבית שלה? כשהלהק כולו שם? ואולי ראש העיר? או שהיא התכוונה שייפגשו באחו? בעודו מהרהר בשאלה השיר נגמר, והיא התיישבה שוב על השרפרף שלה עם הגיטרה.

"כמעט שכחתי. הבטחתי לאחד מכם שאשיר את השיר הזה," היא אמרה. ושוב זה קרה, באגביות כזאת, היד שלה על הכיס. היא התחילה לשיר את השיר שעבדה עליו כשהגיע לאחו בלי שהבחינה בו.

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

על ענפיו תלו אדם אשר ראשים רוצץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

איך ניפגש ליד עץ התלייה בחצות.

עץ התלייה. מקום המפגש הישן שלה עם בילי טואפ. שם היא רצתה שיפגוש אותה.

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

קרא המת לאהובה לברוח, ולא התלוצץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

איך ניפגש ליד עץ התלייה בחצות.

הוא היה מעדיף שלא ייפגשו דווקא במקום המפגש שלה עם המאהב הקודם שלה, אבל זה בהחלט היה בטוח יותר מאשר להיפגש בבית שלה. מי יהיה שם בראשון בבוקר? ובכל מקרה, בילי טואפ כבר לא היה בעיה. היא שאפה שאיפה נוספת. היא כנראה כתבה עוד...

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

שם אמרתי לך לברוח, וכך שנינו ניחלץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

איך ניפגש ליד עץ התלייה בחצות.

למי היא התכוונה? האם בילי טואפ הוא זה שאמר לה לבוא לשם כדי שיהיו חופשיים? האם היא אומרת לו הערב, בדרך עקיפה, ששניהם יהיו חופשיים?

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

חבל כמחרוזת על צווארך עולץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

אותנו נפגשים ליד עץ התלייה בחצות.

עכשיו הוא הבין. השיר, הדובר בשיר, היה בילי טואפ, והוא שר אותו ללוסי גריי. הוא היה עד למוות של ארלו, שמע את הציפורים חוזרות על מילותיו האחרונות, התחנן בפני לוסי גריי שתברח איתו אל החופש, וכשהיא דחתה אותו, הוא העדיף שהיא תיתלה לידו מאשר שתחיה בלעדיו. קוריאולנוס קיווה שזה יהיה השיר האחרון על בילי טואפ. ובאמת מה עוד יש לומר? לא שזה משנה. זה אולי היה השיר שלו, אבל היא שרה אותו לקוריאולנוס. שלג תמיד נוחת למעלה.

הלהק שר כמה שירים נוספים, ואז לוסי גריי אמרה, "טוב, כמו שאבא שלי נהג לומר, צריך ללכת לישון עם הציפורים אם רוצים לומר להן שלום עם שחר. תודה שאירחתם אותנו הערב. ועכשיו עוד סבב ברכות למפקד הוף!" כל שיכורי אולם הספורט הבליעו את המילים במקהלה נוספת של "יום הולדת שמח" למפקד.

הלהק קד קידה אחרונה וירד מהבמה. קוריאולנוס חיכה מאחור לעזור לבאג לסחוב את מקל למגורים. בתוך זמן קצר כבר הגיע זמן כיבוי האורות והם נאלצו להיכנס למיטות בחושך. חבריו לחדר שקעו בשינה כמעט מייד, אבל הוא שכב ער ועבר בראשו על תוכנית הבריחה. היא לא דרשה הרבה. רק הוא, הבגדים שלגופו, כמה מזכרות בכיסו והרבה מזל.

קוריאולנוס קם עם שחר, לבש מדים נקיים והכניס לכיסיו כמה תחתונים וגרביים להחלפה. הוא בחר שלושה תצלומים של משפחתו, את עיגול הפודרה של אימו ואת המצפן של אביו, והסתיר גם אותם בבגדיו. כצעד אחרון הוא יצר דמות משכנעת ככל האפשר של עצמו מהכרית ומהשמיכה וכיסה עליהן בסדין. בעוד חבריו לחדר ממשיכים לנחור, הוא סרק אותו סריקה אחרונה ותהה אם יתגעגע אליהם.

הוא הצטרף לקומץ משכימי קום לארוחת בוקר של פודינג לחם, שנראה סימן מבשר טובות למסע מאחר שהיה הקינוח האהוב על לוסי גריי. הוא הצטער שאינו יכול לקחת ממנו עבורה, אבל כיסיו היו מלאים עד להתפקע ולא היו מפיות בחדר האוכל. הוא רוקן כוס מיץ תפוחים, ניגב את פיו בגב כף ידו, לקח את המגש שלו אל שוטפי הכלים ויצא החוצה מתוך כוונה לצעוד ישירות אל הגנרטור.

בעודו יוצא אל אור השמש, צמד שומרים מיהר אליו. שומרים חמושים, לא שלישים. "טוראי סנואו," אמר אחד. "אתה נדרש במשרד המפקד."

פרץ אדרנלין עבר בו. הדם הלם ברקותיו. לא יכול להיות שזה קורה. לא יכול להיות שהם באו לעצור אותו בדיוק כשנמצא על סף החופש. על סף חיים חדשים עם לוסי גריי. עיניו הבזיקו אל הגנרטור שנמצא כמאה מטר מחדר האוכל. גם אחרי ההכשרה שעבר, הוא לעולם לא היה מצליח להגיע לשם. הוא לעולם לא יגיע. אני צריך רק חמש דקות נוספות, הוא התחנן בפני היקום. אפילו שתיים יספיקו. אבל היקום התעלם ממנו.

כאשר השומרים משני צדדיו, הוא זקף את כתפיו וצעד היישר אל משרד המפקד, נכון לעמוד בפני גורלו המר. בעודו נכנס, המפקד הוף קם משולחנו והצדיע לו. "טוראי סנואו," אמר. "אני שמח להיות הראשון שמברך אותך. אתה יוצא לבית הספר לקצינים מחר."

30

קוריאולנוס עמד המום בעוד השומרים טופחים לו על השכם וצוחקים. "אני — אני — "

"אתה האדם הצעיר ביותר שעבר את המבחן אי־פעם." המפקד קרן כולו. "בדרך כלל היינו מכשירים אותך כאן, אבל הציונים שלך מייעדים אותך לתוכנית למצטיינים במחוז שתיים. נצטער להיפרד ממך."

אח, כמה הוא היה רוצה לעזוב לשם! אל מחוז שתיים, שלא היה רחוק מביתו בקפיטול. אל בית הספר לקצינים, בית ספר לקצינים מצטיינים, ששם יוכל להתבלט ולמצוא דרך לחזור לחיים ששווה לחיות אותם. ייתכן מאוד שהדרך הזאת לעמדה של כוח תהיה מוצלחת אפילו יותר מזאת שהאוניברסיטה הציעה. אבל אי־שם עדיין נמצא כלי נשק שמקושר אליו. הדנ"א שלו יגזור את דינו, ממש כפי שקרה עם הממחטה. באופן כה עצוב, כה טרגי, היה מסוכן מדי להישאר. היה מכאיב להעמיד פנים.

"באיזו שעה אני עוזב?" הוא שאל.

"הרחפת תצא לשם מוקדם מחר בבוקר, ואתה תעלה עליה. היום מגיע לך יום חופשי, נראה לי. נצל את הזמן לארוז ולהיפרד לשלום מאנשים." המפקד לחץ את ידו פעם שנייה ביומיים. "אנחנו מצפים ממך לגדולות ונצורות."

קוריאולנוס הודה למפקד ופנה החוצה, ואז עמד שם רגע ושקל את האפשרויות העומדות בפניו. אבל לא היה בזה טעם. לא היו אפשרויות. בתחושת תיעוב עצמי, ותיעוב גדול עוד יותר כלפי סג'אנוס פלינת', הוא הלך לעבר המבנה שבו נמצא הגנרטור, כמעט בחוסר אכפתיות אם יתפסו אותו. איזו אכזבה מרה שההזדמנות השנייה לעתיד מזהיר נגזלת ממנו באופן בלתי הפיך. כדי למקד את מחשבותיו, הוא נאלץ להזכיר לעצמו את החבל, ואת הגרדום, ואת העורבנים־המלשנים שמחקים את מילותיו האחרונות. הוא עומד לערוק; הוא חייב להפסיק לשקוע בפנטזיות.

כשהגיע לבניין הוא העיף מבט זריז מעבר לכתפו, אבל הבסיס עדיין היה שקוע בשינה, והוא חמק אל מאחורי המבנה בלי שאיש יראה אותו. הוא בחן את הגדר וברגע הראשון לא מצא שום פרצה. הוא שילב אצבעות בגדר וניענע אותה בתסכול. ואכן, הרשת ניתקה מאחד העמודים והותירה מרווח שהצליח להידחק דרכו במאמץ. בחוץ התחדשה הזהירות הטבעית שלו. הוא עקף את הצד האחורי של הבסיס וחצה אזור מיוער, ובסופו של דבר עשה את דרכו אל הדרך שהובילה אל עץ התלייה. משם הוא פשוט הלך במסלול שהמשאית עברה ביציאות הקודמות, בקצב מהיר אבל לא מהיר מדי כדי לא למשוך תשומת לב. ממילא לא היה כמעט ממי להסתתר ביום ראשון חם, זמן קצר לאחר עלות השחר. יעברו שעות עד שרוב הכורים ואוכפי השקט יתעוררו.

לאחר כמה קילומטרים הוא הגיע לשדה המדכא ופתח בריצה לעבר עץ התלייה, להוט להסתתר ביער. מלוסי גריי לא היה זכר, ובעודו חולף תחת הענפים, הוא תהה אם פירש לא נכון את המסר שלה והיה צריך ללכת לתפר. אבל אז הוא הבחין בהבזק של צבע כתום ועקב אחריו אל קרחת יער. ושם היא עמדה, פורקת ערימת צרורות ממריצה קטנה, הצעיף שלו כרוך בצורה נאה סביב ראשה. היא רצה אליו וחיבקה אותו, והוא הגיב אף שהיה חם מדי לחיבוק. הנשיקה שלאחר מכן שיפרה את מצב רוחו.

ידו נגעה בצעיף הקשור בשערה. "זה בולט מאוד יחסית לנמלטת."

לוסי גריי חייכה. "טוב, אני מעדיפה שלא תאבד אותי. אתה עדיין בעניין?"

"אין לי ברירה." כשהבין שזה לא נשמע נלהב במיוחד, הוסיף, "את הדבר היחיד שחשוב לי עכשיו."

"גם אתה לי. אתה החיים שלי עכשיו. כשישבתי כאן וחיכיתי שתגיע, קלטתי שבחיים לא היה לי האומץ לעשות את זה בלעדיך," היא הודתה. "לא רק בגלל הקושי. זה גם היה בודד מדי. אולי הייתי מצליחה לשרוד כמה ימים, אבל בסופו של דבר הייתי חוזרת הביתה ללהק."

"אני יודע. אפילו לא שקלתי לברוח עד שהעלית את האפשרות. זה כל כך... מאיים." הוא העביר יד על הצרורות שלה. "אני מצטער, לא יכולתי להסתכן ולהביא הרבה."

"לא חשבתי שתוכל. אני אוספת את כל זה כבר הרבה זמן, ופשטתי גם על המחסן שלנו. זה בסדר. השארתי ללהק את שאר הכסף." כאילו כדי לשכנע את עצמה היא אמרה, "הם יהיו בסדר." היא הניפה צרור על כתפה.

הוא לקח אספקה בעצמו. "מה הם יעשו? אני מתכוון, הלהקה. בלעדייך."

"הם יסתדרו. כולם מסוגלים לשיר, וממילא בעוד כמה שנים מוד אייבורי היתה מחליפה אותי כזמרת הראשית," אמרה לוסי גריי. "וחוץ מזה, עם הנטייה שלי למשוך צרות, מחוז שתים־עשרה מתחיל להסתכל עלי בעין עקומה. אתמול בלילה המפקד אמר לי שלא אשיר יותר את 'עץ התלייה'. אפל מדי, ככה הוא אמר. אני מניחה שהוא התכוון מרדני מדי. הבטחתי שהוא לא ישמע את זה עוד מפי לעולם."

"זה שיר מוזר," ציין קוריאולנוס.

לוסי גריי צחקה. "טוב, מוד אייבורי אוהבת אותו. היא אומרת שיש לו סמכות אמיתית."

"כמו הקול שלי. כששרתי את ההמנון בקפיטול," נזכר קוריאולנוס.

"בדיוק," אמרה לוסי גריי. "מוכן?"

הם חילקו את האספקה ביניהם. נדרש לו רגע לקלוט מה חסר. "הגיטרה שלך. את לא לוקחת אותה?"

"השארתי אותה למוד אייבורי. אותה ואת השמלה של אמא." היא התאמצה להיות קלילה לגבי זה. "מה יש לי לעשות איתם בכל מקרה? טאם אמבר חושב שעדיין יש אנשים בצפון, אבל אני לא בטוחה. אני חושבת שנהיה רק אנחנו."

פתאום הוא קלט שהוא אינו היחיד שנוטש את חלומותיו מאחור. "נמצא שם חלומות חדשים," הוא הבטיח בשכנוע עמוק יותר משהרגיש באמת. הוא הוציא את המצפן של אבא שלו, בדק את הכיוון והצביע. "הצפון בכיוון הזה."

"חשבתי שלפני כן נלך לאגם. הוא פחות או יותר צפונה מכאן. הייתי שמחה לראות אותו פעם אחת אחרונה," היא אמרה.

התוכנית נשמעה לו סבירה והוא לא התנגד. בקרוב הם ינדדו בשממה ולא יחזרו לעולם. מדוע לא לתת לה ליהנות? הוא סידר את שולי הצעיף שהשתחררו. "קדימה לאגם."

לוסי גריי השקיפה לאחור בכיוון העיירה, אף שהדבר היחיד שקוריאולנוס הצליח לראות היה הגרדום. "שלום, מחוז שתים־עשרה. שלום, עץ התלייה ומשחקי הרעב וראש העיר ליפ. משהו יהרוג אותי יום אחד, אבל זה לא יהיה אתם." היא הסתובבה והתחילה לצעוד לעומק היער.

"אין הרבה לְמה להתגעגע," הסכים איתה קוריאולנוס.

"אני אתגעגע למוזיקה ולציפורים היפות שלי," אמרה לוסי גריי וקולה נשבר מעט. "אבל אני מקווה שיום אחד הן יוכלו לבוא בעקבותי."

"את יודעת למה אני לא אתגעגע? לאנשים," השיב קוריאולנוס. "מלבד מעטים. רובם נוראים, אם חושבים על זה."

"אנשים הם לא כאלה גרועים," היא אמרה. "זה פשוט מה שהעולם עושה להם. כמונו, בזירה. עשינו דברים שלעולם לא היינו חושבים לעשות אילו רק היו עוזבים אותנו בשקט."

"אני לא יודע. אני הרגתי את מייפר, ולא היתה שום זירה באזור," הוא אמר.

"אבל רק כדי להציל אותי." היא הירהרה בזה. "אני חושבת שיש טוב מולד בבני האדם. אתה יודע מתי חצית את הגבול לצד של הרוע, והאתגר הגדול בחיים הוא להישאר בצד הנכון ולא לעבור את הגבול."

"לפעמים צריך לקבל החלטות קשות." הוא קיבל כאלה כל הקיץ.

"אני יודעת. בטח שאני יודעת. אני המנצחת של המשחקים," היא אמרה בעצב. "יהיה נחמד שלא אצטרך להרוג אף אחד בחיים החדשים שלי."

"מסכים לגמרי. שלושה נראים לי מספיק לחיים שלמים. ובהחלט מספיק לקיץ אחד." יללה פראית נשמעה מקרבת מקום והזכירה לו שהוא לא חמוש. "אני חושב שאכין לי מקל הליכה. את רוצה אחד?"

היא עצרה. "בטח. זה יכול להיות שימושי בכל מיני דרכים."

הם מצאו שני ענפים חזקים, והיא בחנה אותם בעודו תולש מעליהם את העלים. "מי השלישי?"

"מה?" היא הסתכלה עליו במבט מוזר. ידו החליקה ושבב קליפה ננעץ מתחת לציפורן שלו. "איי."

היא התעלמה מהפציעה. "האדם שהרגת. אמרת שהרגת שלושה אנשים הקיץ."

קוריאולנוס תפס בשיניו בקצה השבב כדי למשוך אותו החוצה וכדי למשוך עוד קצת זמן. מי, באמת? התשובה היתה סג'אנוס, אבל הוא לא היה יכול להודות בזה.

"את יכולה להוציא את זה?" הוא הושיט את ידו וניענע בציפורן הפצועה בתקווה להסיח את דעתה.

"תן לי לראות." היא בחנה את השבב. "אז, בובין, מייפר... מי השלישי?"

מחשבותיו התרוצצו בניסיון למצוא הסבר סביר. האם היה יכול להיות מעורב בתאונה לא צפויה? מוות באימונים? הוא ניקה כלי נשק, וזה ירה בטעות? הוא החליט שמוטב להתבדח. "אני. הרגתי את האני הישן שלי כדי לבוא איתך."

היא שלפה את השבב. "הנה. טוב, אני מקווה שהאני הישן שלך לא ירדוף את החדש. לשנינו כבר יש מספיק רוחות רפאים שרודפות אותנו."

הרגע חלף, אבל הוא חיסל את השיחה. איש מהם לא דיבר שוב עד שהגיעו לנקודת אמצע הדרך, ושם עצרו להתאושש מעט.

לוסי גריי פתחה את בקבוק המים והושיטה לו אותו. "הם כבר שמו לב שנעלמת?"

"סביר להניח שרק בארוחת הערב. אצלך?" הוא לגם לגימה גדולה מהמים.

"רק טאם אמבר היה ער כשיצאתי. אמרתי לו שאני הולכת לברר בנוגע לעז. דיברנו שאולי נארגן עדר. נמכור את החלב כהכנסה צדדית," היא אמרה. "נראה לי שיש לי עוד כמה שעות לפני שהם יתחילו לחפש. אולי רק בלילה הם יחשבו על עץ התלייה וימצאו את המריצה. הם יבינו מה קרה."

הוא הושיט לה את הבקבוק. "הם ינסו לבוא בעקבותינו?"

"אולי. אבל בשלב הזה כבר נהיה רחוקים." היא לגמה וניגבה את פיה בגב כף היד. "ינסו לתפוס אותך?"

הוא התקשה להאמין שאוכפי השקט יהיו מודאגים בזמן הקרוב. למה שיערוק כשמחכה לו בית הספר לקצינים מצטיינים? אם מישהו יבחין בכלל שהוא נעדר, סביר להניח שיחשבו שהלך העירה עם אוכף שקט אחר. אלא אם כן ימצאו את הרובה, כמובן. הוא לא רצה להיכנס איתה לכל עניין בית הספר לקצינים עכשיו, כשהפצע עוד טרי. "אני לא יודע. גם כשיבינו שברחתי, הם לא ידעו איפה לחפש."

הם המשיכו לצעוד בכיוון האגם, כל אחד מהם שקוע במחשבותיו. הכול נראה לו כל כך לא ממשי, כאילו זאת סתם יציאה נעימה כמו לפני שני ימי ראשון. כאילו הם יוצאים לפיקניק, ועליו לחזור בזמן לנקניק המטוגן ולשעת העוצר. אבל לא. כשיגיעו לאגם, הם ימשיכו משם אל השממה, לחיים שכל מהותם הישרדות מהסוג הבסיסי ביותר. מה יאכלו? כיצד יחיו? ומה בשם שמיים יעשו עם עצמם ברגע שיתגברו על האתגרים של השגת מזון ומחסה? היא ללא מוזיקה. הוא ללא בית ספר או צבא, שום דבר. יקימו משפחה. זה נראה קיום קודר למדי לגזור על ילד. כל ילד, ודאי ילד שלו. למה ניתן לשאוף ברגע שפוסלים את העושר, התהילה והכוח? האם מטרת ההישרדות היא הישרדות נוספת ותו לא?

הוא היה כל כך שקוע בשאלות הללו, שהחלק השני של המסע לאגם עבר עליו במהירות. הם הניחו את האספקה על החוף ולוסי גריי יצאה מייד למצוא ענפים להכנת חכות. "אנחנו לא יודעים מה מצפה לנו, אז כדאי שנאכל כמה שאפשר כל עוד אנחנו כאן," היא אמרה. היא הראתה לו איך לחבר לחכות את החוט העבה והקרסים. הגעיל אותו לחטט בבוץ הרך אחר שלשולים, והוא תהה אם זאת עומדת להיות פעילות יום־יומית. סביר להניח שכן אם יהיו רעבים מספיק. הם הכינו את הפיתיונות וישבו בדממה על הגדה, ממתינים שמשהו ייתפס בעוד הציפורים מפטפטות סביבם. היא תפסה שני דגים. הוא לא תפס דבר.

עננים כהים וכבדים הלכו והתחשרו, מספקים הקלה מסוימת מהשמש הקופחת אך גם מוסיפים לדכדוכו. כך ייראו חייו עכשיו. לחפור בבוץ בחיפוש אחר שלשולים, כשהוא חשוף לפגעי מזג האוויר. קיום בסיסי מאוד. כמו בעל חיים. הוא ידע שזה היה קל יותר אלמלא היה אדם כה יוצא דופן. הטוב והמבריק ביותר שיש לאנושות להציע. האדם הצעיר ביותר שעבר את מבחני הקצונה. אילו היה חסר תועלת וטיפש, אובדן התרבות לא היה גורם לו להרגיש ריקנות כזאת. הוא היה מתמודד עם זה בקלות. טיפות גשם גדולות וקרות התחילו לצנוח עליו, מותירות סימנים רטובים במדים.

"לא נצליח לבשל ככה," אמרה לוסי גריי. "כדאי שניכנס. יש שם אח שנוכל להשתמש בה."

היא כנראה התכוונה לבית האגם האחד שנותר לו גג. סביר להניח שזה יהיה הגג האחרון מעל ראשו עד שיבנה אחד בעצמו. איך אדם בונה גג בכלל? זאת לא היתה אחת השאלות במבחן הקצונה.

לאחר שהיא ניקתה בזריזות את הדגים ועטפה אותם בעלים, הם אספו את חפציהם ומיהרו אל הבית בגשם השוטף. זה היה יכול להיות כיף אם אלה לא היו חייו האמיתיים. סתם הרפתקה לכמה שעות, עם נערה מקסימה ועתיד מספק במקום אחר. הדלת היתה תקועה, אבל לוסי גריי דחפה אותה בירכה והיא נפתחה. הם מיהרו להיכנס מפני הגשם ושמטו את חפציהם על הרצפה. היה שם חדר אחד עם קירות, תקרה ורצפה עשויים בטון. לא נראה סימן לחשמל, אבל אור חדר מבעד לחלונות הפתוחים בארבעת הקירות ומהדלת היחידה. עיניו נתקלו באח שהיתה מלאה אפר ישן, וערימה נאה של עץ יבש מסודרת בתוכה. לפחות את זה הם לא יצטרכו לחפש.

לוסי גריי ניגשה לאח, הניחה את הדגים על מדרגתו הקטנה העשויה בטון והתחילה לסדר שכבות של עץ וזרדים על סורג מתכת ישן. "אנחנו מחזיקים כאן קצת עץ כדי שתמיד יהיה חומר הצתה יבש."

קוריאולנוס שקל את האפשרות פשוט להישאר בבית הקטן והמוצק, עם היער סביבם והאגם שאפשר לדוג בו. אבל לא, יהיה מסוכן מדי להשתקע קרוב כל כך למחוז 12. אם הלהק הכיר את המקום הזה, ודאי גם אחרים מכירים. הוא נאלץ להתכחש אפילו לשביב ההגנה האחרון הזה. האם בכל זאת ימצא את עצמו במערה? הוא חשב על הפנטהאוז היפה של משפחת סנואו, על רצפות השיש ונברשות הבדולח. הבית שלו. הבית שהוא ראוי לו. הרוח נשאה רסיסי גשם פנימה, מנקדת את מכנסיו בטיפות קפואות. הוא סגר את הדלת וקפא במקומו. משהו היה מוסתר מאחורי הדלת. שק קנווס ארוך. מהפתח ביצבץ הקנה של רובה ציד.

לא יכול להיות. הוא לא היה מסוגל לנשום. הוא פתח את השק בקצה הנעל שלו וחשף את רובה הציד ואת רובה אוכפי השקט. עוד קצת, והוא זיהה גם את מטול הרימונים. לא היה ספק שאלה כלי הנשק מהשוק השחור שסג'אנוס קנה בסככה. וביניהם כלי הרצח.

לוסי גריי הדליקה את האש. "הבאתי פחית מתכת ישנה, חשבתי שאולי נוכל לקחת איתנו גחלים בוערות ממקום למקום. אין לי הרבה גפרורים וקשה להדליק אש באבן צור."

"אהא," אמר קוריאולנוס. "רעיון טוב." איך הגיעו כלי הנשק לכאן? האמת שהיה בזה היגיון. ייתכן שבילי טואפ לקח את ספרוס לאגם, או שספרוס פשוט הכיר את המקום. אין ספק שמקום מחבוא כזה היה שימושי למורדים בזמן המלחמה. וספרוס היה חכם דיו לדעת שלא יוכל להסתכן ולהסתיר את הראיות במחוז 12.

"הי, מה מצאת שם?" לוסי גריי התקרבה והתכופפה, מסיטה את השק מעל כלי הנשק. "אה. אלה כלי הנשק מהסככה?"

"אני חושב שכן," הוא אמר. "שניקח אותם איתנו?"

לוסי גריי נרתעה לאחור, קמה ובחנה אותם רגע ממושך. "אני מעדיפה שלא. אני לא בוטחת בהם. אבל זה יכול להיות שימושי." היא שלפה סכין ארוכה והפכה בלהב בידה. "אני חושבת שאלך לחפור קצת פקעות קטניס אם ממילא הדלקנו אש. יש חלקה מוצלחת ליד האגם."

"חשבתי שהן לא גדולות מספיק," הוא אמר.

"יש הבדל גדול אחרי שבועיים," היא אמרה.

"עדיין יורד גשם," הוא מחה. "את תירטבי."

היא צחקה. "טוב, אני לא עשויה מסוכר."

האמת שהוא שמח על ההזדמנות להישאר קצת לבדו ולחשוב. אחרי שיצאה הוא משך בתחתית שק הקנווס וכלי הנשק גלשו אל הרצפה. הוא כרע לצד הערימה, הרים את רובה אוכפי השקט שהרג בו את מייפר ועירסל אותו בזרועותיו. הנה הוא. כלי הרצח. לא במעבדה פורנזית של הקפיטול אלא כאן, בידיו, באמצע השום מקום, היכן שאינו מהווה שום איום. כל שעליו לעשות הוא להשמיד אותו, והוא יהיה חופשי מחבל התליין. חופשי לחזור לבסיס. חופשי לעבור למחוז 2. חופשי להצטרף למין האנושי ללא פחד. דמעות של הקלה הציפו את עיניו, והוא התחיל לצחוק מתוך אושר טהור. איך הוא יעשה את זה? ישרוף אותו במדורה? יפרק אותו ויפזר את החלקים לארבע רוחות השמיים? ישליך אותו לאגם? מרגע שהרובה יסולק לא יהיה דבר שיקשור אותו אל מקרי הרצח. שום דבר.

לא, רגע. כן יהיה דבר אחד. לוסי גריי.

טוב, לא משנה. היא לעולם לא תגלה. היא לא תהיה מאושרת, מן הסתם, כשהוא יספר לה על השינוי בתוכניות. שהוא חוזר אל אוכפי השקט ויוצא למחוז 2 מחר עם שחר, בגדול זונח אותה לגורלה. ועדיין, היא לעולם לא תלשין עליו. זה לא היה באופי שלה, וזה יחשוף גם את המעורבות שלה במקרי הרצח. זה עלול להביא למותה, וכפי שמשחקי הרעב הוכיחו, ללוסי גריי היה כישרון יוצא דופן להישרדות. וחוץ מזה, היא אהבה אותו. היא אמרה את זה בערב הקודם בשיר. ויותר מזה, היא בטחה בו. למרות שאם הוא יזנח אותה ביער להתקיים בדלות לבדה, אין ספק שהיא תראה בזה הפרת אמון. הוא צריך למצוא את הדרך הנכונה לבשר לה את החדשות. אבל מה יכולה להיות הדרך הזאת? "אני אוהב אותך מעומק הלב, אבל את בית הספר לקצונה אני אוהב יותר?" זה לא יתקבל היטב.

והוא באמת אהב אותה. באמת! פשוט אחרי שעות ספורות בשממה הוא ידע שהוא שונא את זה. החום, והשלשולים, והציפורים האלה שלא סותמות את הפה...

לוקח לה הרבה מאוד זמן להביא את תפוחי האדמה ההם.

קוריאולנוס העיף מבט מהחלון. הגשם נחלש לזרזיף.

היא לא רצתה ללכת לבדה. זה יהיה בודד מדי. והשיר שלה אמר שהיא צריכה אותו, אוהבת אותו ובוטחת בו, אבל האם היא תסלח לו? גם אם יזנח אותה? בילי טואפ הרגיז אותה וגמר מת. הוא היה יכול לשמוע אותו עכשיו...

"מגעיל אותי איך שאת עובדת על הילדים. לוסי גריי המסכנה. הכבשה התמימה."

...ולראות אותה נועצת שיניים ביד שלו. הוא חשב באיזה קור רוח היא הרגה בזירה. תחילה וובי הקטנה והשברירית; זה היה הרג בדם קר ממש. ואז האופן המחושב שבו חיסלה את טריץ', ממש התגרתה בו שיתקוף אותה, כדי שתוכל לשלוף את הנחש מכיסה. והיא טענה שריפר נדבק בכלבת, שזאת היתה הריגה מתוך רחמים, אבל מי יודע?

לא, לוסי גריי לא היתה כבשה. היא לא היתה עשויה מסוכר. היא היתה מנצחת.

הוא וידא שרובה אוכפי השקט טעון ופתח את הדלת לרווחה. לא היה סימן ממנה. הוא צעד לאגם בניסיון להיזכר היכן קלרק קרמיין חפר לפני שהביא להם את צמח הקטניס. לא משנה. האזור הביצתי שסביב האגם היה נטוש, והחוף ריק.

"לוסי גריי?" התגובה היחידה היתה של עורבני־חקיין יחיד על ענף סמוך, שניסה לחקות את קולו אבל נכשל, שכן דבריו לא היו מוזיקליים במיוחד. "אל תטרח," הוא רטן אל היצור. "אתה לא עורבני־מלשן."

אין ספק שהיא הסתתרה ממנו. אבל למה? היתה רק תשובה אפשרית אחת. כי היא הבינה. הבינה הכול. שהשמדת הרובים תסלק כל ראיה פיזית לקשר שלו למקרי הרצח. שהוא כבר לא רוצה לברוח איתה. שהיא העדה האחרונה שיכולה לקשר אותו לפשע. אבל הם תמיד שמרו זה על זה, אז למה שתחשוב פתאום שהוא עלול לפגוע בה? כשרק אתמול הוא היה צח כמו השלג היורד?

סג'אנוס. היא כנראה הבינה שסג'אנוס היה האדם השלישי שקוריאולנוס הרג. לא היה לה צורך לדעת על כל עניין העורבני־המלשן, רק שהוא היה איש סודו של סג'אנוס, וסג'אנוס היה מורד בעוד קוריאולנוס היה מגן הקפיטול. ועדיין, לחשוב שהוא יהרוג אותה? הוא הסתכל על הרובה הטעון בידיו. אולי הוא היה צריך להשאיר אותו בצריף. זה לא נראה טוב שהוא בא אחריה חמוש. כאילו הוא צד אותה. אבל הוא לא התכוון להרוג אותה. רק לדבר איתה ולוודא שהיא מבינה את הדברים בצורה הגיונית.

תניח את הרובה, הוא אמר לעצמו, אבל ידיו סירבו לשתף פעולה. יש לה רק סכין. סכין גדולה. המרב שהצליח לעשות היה לתלות את הרובה על כתפו. "לוסי גריי! את בסדר? את מפחידה אותי! איפה את?"

כל שתצטרך לעשות יהיה לומר, "אני מבינה, אני אלך לבדי, כמו שתיכננתי מלכתחילה." אבל אך הבוקר היא הודתה שהיא לא חושבת שתצליח לשרוד לבדה, שהיא תחזור ללהק אחרי כמה ימים. היא ידעה שהוא לא יאמין לה.

"לוסי גריי, בבקשה, אני בסך הכול רוצה לדבר איתך!" הוא צעק. מה התוכנית שלה? להסתתר עד שיימאס לו ויחזור לבסיס? ובערב להתגנב בחזרה הביתה? הוא לא היה יכול לאפשר את זה. גם ללא כלי הרצח היא עדיין תהווה סכנה. מה אם היא תחזור למחוז 12 וראש העיר יצליח לגרום למעצרה? מה אם יחקרו או אפילו יענו אותה? הסיפור יתגלה. היא לא הרגה אף אחד. הוא הרוצח. המילה שלו כנגד שלה. אבל גם אם לא יאמינו לה, זה יהרוס את שמו הטוב. הרומן ביניהם ייחשף בצירוף הפרטים של הרמאות שלו במשחקי הרעב. אולי יזמנו את הדיקן הייבוטום כעד אופי. הוא לא היה יכול להסתכן בזה.

עדיין לא היה לה זכר. היא לא השאירה לו כל ברירה מלבד לצוד אותה ביער. הגשם פסק, מותיר את האוויר לח ואת האדמה בוצית. הוא חזר לבית וסרק את הקרקע עד שמצא את העקבות הקלות של נעליה, עקב אחריהן עד שהגיע לשיחים של תחילת היער ועשה את דרכו במהירות אל בין העצים הנוטפים מים.

פטפוטי ציפורים מילאו את אוזניו, והשמיים המעוננים הגבילו את הראות. הצמחייה מתחת לעצים הסתירה את עקבותיה, אבל איכשהו הוא הרגיש שזה הכיוון הנכון. האדרנלין חידד את חושיו והוא הבחין בענף שבור כאן, בשפשוף בטחב שם. הוא הרגיש אשם מעט, שהוא מפחיד אותה ככה. מה היא עושה? האם היא מסתתרת רועדת בין השיחים ומנסה לכבוש יפחות בכי? המחשבה על חיים בלעדיו בוודאי שברה את ליבה.

טלאי כתום לכד את מבטו והוא חייך. "אני לא רוצה שתאבד אותי," היא אמרה. והוא לא איבד אותה. הוא נדחק בין הענפים אל קרחת יער קטנה שהעצים מצילים עליה. הצעיף הכתום נח על פני שיחים קוצניים, כאילו הרוח סחפה אותו והוא הסתבך שם כשנמלטה. נו, טוב. זה אישר שהוא בכיוון הנכון. הוא התכוון לקחת אותו — אולי הוא בכל זאת ישאיר אותו ברשותו — אבל קול רשרוש קל בין העלים עצר אותו בבת אחת. הוא בדיוק הבחין בנחש כשזה תקף, מזנק כמו קפיץ ונועץ שיניים בזרוע המושטת לעבר הצעיף.

"אה!" הוא צרח בכאב. הנחש הרפה ממנו מייד וחמק אל בין השיחים לפני שהספיק אפילו לראות אותו כמו שצריך. בהלה הציפה את קוריאולנוס בעודו נועץ מבט בסימן ההכשה האדום והמקושת בזרועו. בהלה וחוסר אמון. לוסי גריי ניסתה להרוג אותו! זה לא היה צירוף מקרים. הצעיף האבוד. הנחש האורב. מוד אייבורי אמרה שהיא תמיד ידעה למצוא אותם. זאת היתה מלכודת, והוא נפל בה! ממש כבשה תמימה! הוא התחיל להזדהות עם בילי טואפ.

קוריאולנוס לא ידע דבר על נחשים, מלבד הנחשים הססגוניים מהזירה. ברגליים נטועות במקומן ובדופק דוהר הוא ציפה למות בו־במקום, אבל אף שהפצע כאב, הוא עדיין נשאר על הרגליים. הוא לא ידע כמה זמן יש לו, אבל בשם משפחת סנואו, היא עוד תשלם על זה. האם לקשור את הזרוע בחסם עורקים? למצוץ את הארס? הם עדיין לא עברו הדרכת הישרדות. הוא חשש שהניסיונות ליישם על עצמו עזרה ראשונה רק יגרמו להתפשטות מהירה יותר של הארס, ולכן כיסה על הזרוע בשרוול, הסיר את הרובה מהכתף והתחיל לצעוד בעקבותיה. אם היה מרגיש טוב יותר, הוא היה צוחק לנוכח האירוניה של המהירות שבה הידרדרה מערכת היחסים שלהם למשחקי רעב פרטיים משלהם.

לא היה קל לעקוב אחריה עכשיו, והוא קלט שהרמזים המוקדמים הושארו בכוונה כדי להוביל אותו לעבר הנחש. אבל היא ודאי לא הספיקה להתרחק הרבה. היא תרצה לדעת אם הנחש הרג אותו או שעליה לתכנן התקפה נוספת. אולי היא קיוותה שהוא יאבד את ההכרה כך שתוכל לשסף את גרונו בסכין הארוכה. קוריאולנוס ניסה להשקיט את התנשפויותיו והתקדם אל עומק היער, מסיט את הענפים בעדינות בקצה הרובה שלו, אבל לא היה אפשרי לאתר היכן היא.

תחשוב, הוא אמר לעצמו. לאן היא תלך? התשובה הכתה בו כמו ברק. היא לא תרצה להילחם בו, לא כשהוא חמוש ברובה והיא רק בסכין. היא תחזור לבית האגם כדי לקחת רובה בעצמה. אולי היא הקיפה אותו ונמצאת בדרכה לשם עכשיו. הוא אימץ את אוזניו, וכן. כן! היה נדמה לו שהוא שומע מישהו נע מימינו בכיוון האגם. הוא התחיל לרוץ לעבר הצליל ועצר בבת אחת. היא שמעה אותו והתחילה לרוץ במהירות מבעד לצמחייה, מאחר שהבינה את מה שהבין הוא, וכבר לא היה אכפת לה אם ישמע אותה. הוא העריך שהיא נמצאת כעשרה מטרים ממנו, הרים את הרובה אל כתפו וירה צרור כדורים בכיוונה. להקת ציפורים התרוממה לאוויר בקרקורים, והוא שמע צעקה קלושה. תפסתי אותך, הוא חשב. הוא רץ ישירות מבעד לסבך בעקבותיה, ענפים וקוצים מושכים בבגדיו ושורטים בפניו, והתעלם מכל זה עד שהגיע למקום שבו חשב שהיא נמצאת. לא היה לה שם זכר. לא חשוב. היא תצטרך לזוז שוב, וכשתעשה זאת הוא ימצא אותה.

"לוסי גריי," הוא אמר בקולו הרגיל. "לוסי גריי. לא מאוחר מדי לחשוב על משהו." כן היה מאוחר מדי, כמובן, אבל הוא לא היה חייב לה דבר. בוודאי לא את האמת. "לוסי גריי, את לא מוכנה לדבר איתי?"

קולה הפתיע אותו, נישא פתאומי ומתוק בחלל האוויר.

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

חבל כמחרוזת על צווארך עולץ.

דברים משונים קרו כאן,

לא יהיה משונה לראות

אותנו נפגשים ליד עץ התלייה בחצות.

כן, אני מבין, הוא חשב. את יודעת על סג'אנוס. "חבל כמחרוזת" וכל זה.

הוא התקדם צעד בכיוונה בדיוק כשעורבני־חקיין חזר על השיר שלה. ואז שני. ואז שלישי. היער התעורר לחיים מקול שירתם, בעוד עשרות מצטרפים גם הם. הוא רץ בין העצים ופתח באש בכיוון שממנו נשמע הקול. האם פגע בה? הוא לא ידע, כי שירת הציפורים מילאה את אוזניו, מבלבלת אותו. נקודות שחורות קטנות ריצדו בשדה ראייתו וזרועו התחילה לפעום. "לוסי גריי!" הוא שאג בתסכול. הנערה החכמה, הערמומית, הקטלנית. היא ידעה שהם יכסו על הרעשים שתעלה. הוא הניף את הרובה וריסס את העצים בניסיון לחסל את הציפורים. רבות נמלטו לשמיים, אבל השיר התפשט והידהד בכל היער. "לוסי גריי! לוסי גריי!" הוא הסתובב בזעם לכאן ולכאן ולבסוף ריסס את היער במעגל מלא סביב סביב עד שהכדורים אזלו. הוא קרס על הקרקע, סחרחר ומלא בחילה, בעוד היער מתפוצץ סביבו, כל ציפור מכל סוג שהוא צורחת בקול, והעורבנים־החקיינים ממשיכים בגרסת "עץ התלייה" שלהם. הטבע שהשתגע. גֵנים שהשתגעו. כאוס.

הוא היה חייב לצאת משם. הזרוע שלו התחילה להתנפח. הוא היה חייב לחזור לבסיס. הוא כפה על עצמו לקום וגרר רגליים בחזרה לאגם. בבית הכול נותר בדיוק כשהיה. לפחות הוא מנע ממנה לחזור. הוא השתמש בזוג גרביים ככפפות וניגב את כלי הרצח, דחס את כל כלי הנשק בחזרה לשק, הניף אותו על כתפו ורץ אל האגם. הוא החליט שהוא יהיה כבד מספיק לשקוע גם בלי שיעמיס אותו באבנים, ולכן צלל אל האגם וגרר אותו למים עמוקים יותר. הוא השקיע את השק במים וצפה בו שוקע אט־אט בספירלה אל האפלולית.

עקצוץ מדאיג עטף את זרועו. הוא פירפר במגושם בחזרה לחוף וכשל אל הבית. מה לגבי האספקה? האם להטביע גם אותה? לא היה בזה טעם. או שהיא מתה והלהק ימצא את האספקה, או שהיא בחיים ויש לקוות שתשתמש בה כדי לברוח. הוא זרק את הדג לאש ויצא, סוגר את הדלת היטב מאחוריו.

הגשם חזר לרדת, מבול של ממש הפעם. הוא תיאר לעצמו שהוא ימחה כל זכר לביקורו. הרובים סולקו. האספקה היתה של לוסי גריי. הדבר היחיד שנותר היה טביעות רגליו, ואלה נמוגו ממש לנגד עיניו. נדמה שהעננים מסתננים אל מוחו. הוא נאבק לחשוב. לחזור. אתה חייב לחזור לבסיס. אבל היכן נמצא הבסיס? הוא שלף את המצפן של אבא שלו מכיסו, נדהם מכך שהוא עדיין פועל למרות הטבילה באגם. קרסוס סנואו עדיין היה אי־שם, עדיין מגונן עליו.

קוריאולנוס נצמד למצפן, חבל ההצלה שלו בסערה, בעודו פונה דרומה. הוא כשל מבעד ליער, מבועת ולבדו, אבל חש בנוכחות אביו לצידו. קרסוס אולי לא העריך אותו מאוד, אבל הוא היה רוצה שהמורשת שלו תמשיך להתקיים, ואולי קוריאולנוס גאל את עצמו מעט היום? לדבר מזה לא תהיה חשיבות אם הארס יהרוג אותו. הוא עצר להקיא, מצטער שלא לקח את בקבוק המים. הוא קלט במעורפל שגם על זה יהיו שרידי הדנ"א שלו, אבל למי אכפת? הבקבוק לא היה כלי רצח. לא היתה לזה חשיבות. הוא היה מוגן. אם הלהק ימצא את גופתה של לוסי גריי, הם לא ידווחו על זה. הם לא ירצו בתשומת הלב שזה ימשוך אליהם. זה עלול לקשר אותם למורדים או לחשוף את המחבוא שלהם. אם היתה גופה בכלל. הוא אפילו לא ידע בוודאות אם פגע בה.

קוריאולנוס הצליח לחזור. לא בדיוק לעץ התלייה אלא למחוז 12, יצא מבין חלקת עצים אל אוסף בקתות כורים, ומשם מצא את דרכו איכשהו אל הדרך. רעם הרעיד את האדמה וברק הצליף בשמיים כשהגיע אל כיכר העיר. הוא לא ראה איש בעודו עושה את דרכו אל הבסיס ונכנס מבעד למרווח בגדר. הוא הלך ישירות למרפאה, אמר שהתכופף לקשור את הנעל שלו בדרך לאולם הספורט, ונחש הגיח כמו משום מקום והכיש אותו.

הרופאה הינהנה. "הגשם מוציא אותם."

"כן?" קוריאולנוס חשב שהאישה תאמר שהוא משקר, או לפחות תפקפק בסיפור שלו.

לא נראה שהרופאה חושדת במשהו. "הצלחת לראות אותו?"

"לא ממש. ירד גשם, והוא היה זריז," הוא ענה. "אני הולך למות?"

"ממש לא," צחקה הרופאה. "הוא אפילו לא היה ארסי. אתה רואה את סימני השיניים? לא שיני ארס. אבל יכאב לך כמה ימים."

"את בטוחה? אני הקאתי, ולא הצלחתי לחשוב בצורה צלולה," הוא אמר.

"כן, הבהלה עשויה לגרום לזה." היא ניקתה את הפצע. "סביר להניח שתישאר צלקת."

טוב מאוד, חשב קוריאולנוס. זה יזכיר לי להיזהר יותר.

היא נתנה לו כמה זריקות ובקבוקון כדורים. "תחזור מחר ונבדוק את זה שוב."

"מחר אני מוצב במחוז שתיים," אמר קוריאולנוס.

"אז לך למרפאה שם," היא אמרה. "בהצלחה, חייל."

קוריאולנוס חזר לחדר שלו, נדהם לגלות שבסך הכול אמצע אחר הצהריים. בשל המשקה והגשם חבריו לחדר אפילו לא קמו. הוא הלך לחדר האמבטיה ורוקן את כיסיו. מימי האגם הפכו את הפודרה בריח ורדים של אמא שלו לעיסה דוחה, והוא זרק אותה לפח. התצלומים נדבקו אלה לאלה והתפוררו כשניסה להפריד ביניהם, אז גם הם הלכו בדרכה של הפודרה. רק המצפן שרד את היציאה. הוא קילף את בגדיו וקירצף מעליו את השרידים האחרונים של האגם. לאחר שהתלבש הוא הוריד את הקיטבג שלו והתחיל לארוז, מחזיר את המצפן אל קופסת החפצים האישיים וזורק אותה למעמקי התיק. במחשבה שנייה הוא פתח את הארונית של סג'אנוס ולקח גם את הקופסה שלו. כשיגיע למחוז 2 הוא ישלח אותה אל בני הזוג פלינת' עם פתק ניחומים. זה יהיה הולם כחבר הכי טוב של סג'אנוס. ומי יודע? אולי העוגיות ימשיכו להגיע.

למחרת בבוקר, לאחר פרידה דומעת מחבריו לחדר, הוא עלה על הרחפת למחוז 2. העניינים השתפרו מייד. המושב המרופד. הסדרן. מבחר המשקאות. לא מפואר, אבל הבדל גדול מרכבת הטירונים. בהשראת הניחומים שבנוחות הוא השעין את ראשו על החלון וקיווה שיצליח לנמנם. כל הלילה, בעוד הגשם מתופף על גג המגורים, הוא תהה היכן לוסי גריי. מתה בגשם? מצונפת מול האח בבית האגם? אם היא שרדה, היא ודאי זנחה את הרעיון לחזור למחוז 12. הוא התנמנם לנעימת "עץ התלייה" שהתנגנה בראשו, והתעורר כעבור שעות עם נחיתת הרחפת.

"ברוך הבא לקפיטול," אמר הסדרן.

עיניו של קוריאולנוס נפקחו בבת אחת. "מה? לא. החמצתי את הירידה שלי? אני צריך להתייצב במחוז שתיים."

"הרחפת הזאת ממשיכה לשתיים, אבל קיבלנו פקודות להוריד אותך כאן," אמר הסדרן לאחר שעיין ברשימה. "אני חושש שעליך לרדת. אנחנו צריכים לעמוד בלוח הזמנים."

קוריאולנוס מצא את עצמו על המסלול בשדה תעופה קטן ולא מוכר. טנדר של אוכפי השקט עצר לידו, והם הורו לו לעלות מאחור. בעודו מיטלטל שם, בלי שיצליח להוציא מידע כלשהו מהנהג, הפחד החל לחלחל בו. קרתה טעות. או שלא? מה אם קישרו אותו איכשהו למעשי הרצח? אולי לוסי גריי חזרה והאשימה אותו, ועכשיו הם רוצים לחקור אותו? האם יחפשו את כלי הנשק באגם? ליבו קפץ קפיצה קטנה בעודם פונים אל דרך המלומדים וחולפים על פני האקדמיה, שקטה ודוממת באחר הצהריים הקיצי. הנה הפארק שבו בילה לפעמים לאחר הלימודים. והמאפייה עם המאפים שאהב. לפחות התאפשרה לו הצצה אחרונה בעיר הולדתו. הנוסטלגיה התפוגגה כשהטנדר פנה פנייה חדה, והוא קלט שהם נוסעים לאורך דרך הגישה למצודה.

השומרים סימנו לו להמשיך היישר למעלית. "היא מצפה לך במעבדה."

הוא נאחז בתקווה הקלושה ש"היא" משמעותו ד"ר קיי, לא ד"ר גול, אבל אויבתו הוותיקה נופפה לו מהעבר האחר של המעבדה כשיצא מהמעלית. למה הוא כאן? האם יגמור באחד הכלובים שלה? בעודו חוצה את המעבדה בכיוונה, הוא ראה אותה שומטת גור עכברים חי אל מכל של נחשים זהובים.

"אז המנצח חוזר. הנה, תחזיק את אלה." ד"ר גול דחפה לידיו קערת מתכת מלאה מכרסמים ורודים מתפתלים.

קוריאולנוס ניסה לכבוש את הקיא המטפס בגרונו. "שלום, דוקטור גול."

"קיבלתי את המכתב שלך," היא אמרה. "ואת העורבני־המלשן שלך. חבל על פלינת' הצעיר. אם כי, באמת חבל? בכל אופן, שמחתי לראות שהמשכת בלימודיך במחוז שתים־עשרה. לפתח את תפיסת העולם שלך."

הוא הרגיש כיצד הוא נשאב היישר בחזרה אל הלימודים איתה, כאילו דבר לא אירע. "כן, זה היה מאיר עיניים. חשבתי על כל הדברים שדנו בהם. כאוס, שליטה, האמנה."

"חשבת על משחקי הרעב?" היא שאלה. "ביום שנפגשנו, קסקה שאל אותך מה המטרה שלהם, ואתה ענית את התשובה האוטומטית. להעניש את המחוזות. היית עונה אחרת עכשיו?"

קוריאולנוס נזכר בשיחה שלו עם סג'אנוס בעודם פורקים את הקיטבג שלו. "הייתי מרחיב. הם לא נערכים סתם כדי להעניש את המחוזות, הם חלק מהמלחמה הנצחית. כל אחד הוא קרב בפני עצמו. כזה שאנחנו יכולים להחזיק בכף ידנו במקום להשתתף במלחמה שעלולה לצאת משליטתנו."

"הממ." היא הרחיקה עכבר מפה פעור. "הי, אתה, אל תהיה חמדן."

"והם תזכורת למה שעשינו זה לזה, למה שיש לנו פוטנציאל לעשות שוב בגלל מי שאנחנו," הוא המשיך.

"ומי אנחנו, הגעת למסקנה?" היא שאלה.

"יצורים שצריכים את הקפיטול כדי לשרוד." הוא לא הצליח להתאפק מלעקוץ אותה. "אבל זה חסר טעם, את יודעת. משחקי הרעב. אף אחד במחוז שתים־עשרה לא צופה בהם בכלל. מלבד באסיף. לא היתה לנו טלוויזיה עובדת בבסיס."

"זאת עשויה להיות בעיה בעתיד, אבל השנה זאת היתה ברכה, לנוכח העובדה שנאלצתי למחוק את כל הסיפור," אמרה ד"ר גול. "זאת היתה טעות לערב בזה את התלמידים. בעיקר כשהם התחילו לצנוח כמו זבובים. זה הציג את הקפיטול באור הרבה יותר מדי פגיע."

"את מחקת הכול?" הוא שאל.

"כל עותק ועותק. זה לעולם לא ישודר שוב." היא חייכה חיוך רחב. "ההקלטה המקורית שמורה אצלי בכספת, כמובן, אבל רק להנאתי שלי."

הוא שמח על המחיקה. עוד דרך למחות את לוסי גריי מהעולם. הקפיטול ישכח ממנה, המחוזות בקושי הכירו אותה, ומחוז 12 מעולם לא קיבל אותה באמת כאחת משלהם. בעוד כמה שנים יישאר רק זיכרון עמום של נערה ששרה פעם בזירה. ואז גם זה יישכח. היי שלום, לוסי גריי, בקושי הכרנו אותך.

"אבל זה לא היה בזבוז מוחלט. אני חושבת שנחזיר את פליקרמן בשנה הבאה. והרעיון שלך בנוגע להימורים היה מצוין," היא אמרה.

"צריך שהצפייה תהיה חובה איכשהו. אף אחד במחוז שתים־עשרה לא יצפה במשהו מדכא כזה מבחירה," הוא אמר לה. "את מעט הזמן הפנוי שלהם הם מעבירים בשתייה כדי לשכוח את שאר החיים."

ד"ר גול צחקה. "נראה שלמדת הרבה מאוד במהלך חופשת הקיץ שלך, מר סנואו."

"חופשה?" הוא שאל בתמיהה.

"טוב, מה כבר היית עושה כאן? מתבטל בקפיטול ומשקיע את זמנך בסירוק התלתלים שלך? היתה לי הרגשה שקיץ בקרב אוכפי השקט יהיה חינוכי בהרבה." היא הבחינה בבלבול על פניו. "אתה לא חושב שהשקעתי בך את כל הזמן הזה רק כדי למסור אותך למטומטמים האלה במחוזות, נכון?"

"אני לא מבין, נאמר לי — " הוא התחיל לומר.

היא קטעה אותו. "הוריתי שתקבל תעודת שחרור בכבוד, שתיכנס לתוקף באופן מיידי. אתה תלמד בהדרכתי באוניברסיטה."

"באוניברסיטה? כאן בקפיטול?" הוא שאל בהפתעה.

היא שמטה עכבר אחרון למכל. "השיעורים מתחילים ביום חמישי."

אחרית דבר

באחר צהריים קורן של אוקטובר, באמצע סמסטר הסתיו, סנואו ירד במדרגות השיש במרכז המדעים של האוניברסיטה, מתעלם בצניעות מהראשים המסתובבים. הוא נראה נפלא בחליפתו החדשה, בעיקר עם חזרת התלתלים שלו, ופרק הזמן הקצר שלו כאוכף שקט העניק לו חותמת איכות מסוימת ששיגעה את יריביו.

הוא בדיוק סיים שיעור באסטרטגיה צבאית למצטיינים עם ד"ר גול לאחר בוקר במצודה, שבה התייצב להתמחות שלו כקברניט המשחקים. אם תרצו לכנות זאת כך — בפועל, האחרים התייחסו אליו כאל חבר צוות לכל דבר. הם כבר התחילו לעבוד על רעיונות כיצד לעניין את המחוזות, ואת הקפיטול, במשחקי הרעב של השנה הבאה. סנואו היה זה שציין שמלבד חייהם של שני מיועדים שייתכן שאפילו לא הכירו, למשחקים לא היתה השפעה רבה על אנשי המחוזות. הצוות העלה את הרעיון שכל אדם במחוז יקבל חבילת מזון אם מיועד שלהם יזכה במשחקים. וכדי לפתות מיועדים איכותיים יותר שאולי יתנדבו, סנואו הציע שהמנצח יקבל בית באזור מיוחד בעיר, שיכונה אולי "שכונת המנצחים", קנאת כל האנשים האלה בצריפונים שלהם. זה, ופרס כספי סמלי, בהחלט עשויים למשוך שחקנים מוצלחים.

אצבעותיו ליטפו את תיק העור הרך כחמאה, מתנת חזרה ללימודים מבני הזוג פלינת'. הוא עדיין לא היה בטוח איך לקרוא להם. "מאמא" היה קל ופשוט, אבל לא התאים לקרוא לסטראבו פלינת' אבא, ולכן הוא השתמש הרבה ב"אדוני". הם לא אימצו אותו; הוא היה בן שמונה־עשרה, מבוגר מדי לזה. ממילא התאים לו בהרבה להיות מוגדר כיורש שלהם. הוא לעולם לא היה מוותר על השם סנואו, אפילו לא למען אימפריית התחמושת.

הכול קרה באופן טבעי ביותר. חזרתו הביתה. האבל שלהם. איחוד המשפחות. מותו של סג'אנוס ריסק את בני הזוג פלינת'. סטראבו ניסח זאת בפשטות: "אשתי צריכה משהו לחיות למענו. וגם אני, למען האמת. אתה איבדת את ההורים שלך. אנחנו איבדנו את הבן שלנו. חשבתי שאולי נוכל לארגן משהו." הוא קנה את הדירה של משפחת סנואו כדי שלא יצטרכו לעבור, ואת הדירה של משפחת דוליטל שמתחתיה, עבורו ועבור מאמא. היו דיבורים על שיפוצים, על בניית גרם מדרגות לולייני ואולי מעלית פרטית כדי לחבר את שתי הדירות, אבל לא היה צורך להזדרז. מאמא כבר הגיעה בכל יום לעזור עם סבתנו, שהשלימה עם כך שיש לה "עוזרת" חדשה, והיא וטיגריס הסתדרו נפלא. הזוג פלינת' שילמו על הכול עכשיו: המסים על הדירה, דמי הלימוד שלו, המבשלת. הם גם נתנו לו דמי כיס נדיבים. זה עזר כי למרות שהוא יירט ולקח לכיסו את מעטפת הכסף ששלח לטיגריס ממחוז 12, חיי האוניברסיטה כהלכתם לא היו זולים. סטראבו מעולם לא שאל שאלות על ההוצאות שלו ולא הגיב בקטנוניות על כמה תוספות חדשות למלתחה, ונראה מרוצה בכל פעם שסנואו שאל בעצתו. היתה ביניהם התאמה מפתיעה. לפעמים הוא כמעט שכח שפלינת' הזקן הוא איש המחוזות. כמעט.

הערב היה יום ההולדת התשעה־עשר של סג'אנוס, והם התאספו לארוחה שקטה לזכרו. סנואו הזמין את פסטוס וליזיסטרטה להצטרף למסיבה, מכיוון שחיבבו את סג'אנוס יותר מרוב חבריו למחזור, והיה אפשר לסמוך עליהם שיאמרו דברים נחמדים. הוא תיכנן לתת לזוג פלינת' את הקופסה מהארונית של סג'אנוס, אבל תחילה היה עליו לעשות דבר אחד נוסף.

האוויר הצח בדרך לאקדמיה הותיר את ראשו חד כתער. הוא לא טרח לקבוע פגישה, והעדיף להגיע במפתיע. התלמידים שוחררו הביתה שעה קודם לכן וצעדיו הידהדו במסדרונות הריקים. שולחן המזכירה של הדיקן הייבוטום עמד נטוש, ולכן הוא ניגש למשרד הדיקן ודפק על הדלת. הדיקן הייבוטום קרא לו להיכנס. עם הירידה במשקל והרעידות הוא נראה רע מתמיד, שפוף מעל שולחנו.

"ובכן, במה זכיתי לכבוד?" הוא שאל.

"קיוויתי לקבל את הפודרייה של אמא שלי, מכיוון שאין לך צורך נוסף בה," השיב סנואו.

הדיקן הייבוטום הכניס יד למגירה והניח את הפודרייה בחבטה על השולחן. "זה הכול?"

"לא." קוריאולנוס הוציא את הקופסה של סג'אנוס מהתיק שלו. "אני מחזיר את החפצים האישיים של סג'אנוס להורים שלו הערב. אני לא בטוח מה לעשות בזה." הוא רוקן את תכולתה על השולחן ולקח את התעודה הממוסגרת. "לא חשבתי שתרצה שזה יסתובב חופשי. תעודת סיום של האקדמיה. שניתנה לבוגד."

"כמה מצפוני מצידך," אמר הדיקן הייבוטום.

"זאת ההכשרה כאוכף שקט." סנואו רופף את אחורי המסגרת והוציא את התעודה. ואז, כמו בדחף פתאומי, הוא החליף אותה בתצלום של משפחת פלינת'. "ממילא אני חושב שההורים שלו יעדיפו את זה." שניהם בהו בשרידי חייו של סג'אנוס. ואז הוא גרף את שלושת בקבוקוני התרופות לפח של הדיקן הייבוטום. "עדיף להשאיר כמה שפחות זיכרונות רעים."

הדיקן הייבוטום בחן אותו. "אז הצמחת לב במחוזות?"

"לא במחוזות. במשחקי הרעב," תיקן אותו סנואו. "והכול בזכותך. אחרי הכול, אתה האחראי להם."

"אה, אני חושב שחצי מזה הוא בזכות אבא שלך," אמר הדיקן.

המצח של סנואו התקמט. "מה זאת אומרת? חשבתי שמשחקי הרעב היו רעיון שלך. משהו שחשבת עליו באוניברסיטה."

"לשיעור של דוקטור גול. שעמדתי להיכשל בו, מכיוון שהתיעוב שהרגשתי כלפיה לא איפשר לי להשתתף. לפרויקט האחרון שלנו התחלקנו לזוגות, ואני עבדתי עם החבר הכי טוב שלי — קרסוס, כמובן. המשימה היתה להמציא עונש לאויב שיהיה כה קיצוני, שהוא לעולם לא יוכל לשכוח את העוול שגרם לך. זאת היתה מעין חידה, דבר שהצטיינתי בו, וכמו כל היצירות המוצלחות באמת, פשוטה לחלוטין ביסודה. משחקי הרעב. הדחף המרושע ביותר, שמשווק בתחכום כאירוע ספורט. מופע בידור. הייתי שיכור ואבא שלך דאג שאשתכר עוד יותר, ניצל את היהירות שלי כשהמצאתי עוד ועוד פרטים, הבטיח לי שזאת סתם בדיחה פרטית. למחרת בבוקר התעוררת ונחרדתי ממה שיצרתי. התכוונתי לקרוע את ההצעה לגזרים, אבל איחרתי את המועד. ללא רשותי אבא שלך מסר אותה לדוקטור גול. הוא רצה לזכות בציון, אתה מבין. מעולם לא סלחתי לו."

"הוא מת," אמר סנואו.

"אבל היא לא," השיב הדיקן הייבוטום. "זה מעולם לא היה אמור להיות אלא תרגיל תיאורטי. ומי מלבד המפלצת הגרועה ביותר היה מיישם אותו? לאחר המלחמה היא שלפה את ההצעה שלי, ואותי איתה, והציגה אותי בפני פאנם כאדריכל משחקי הרעב. באותו הערב ניסיתי מורפליום בפעם הראשונה. חשבתי שהעניין כה מחריד, שאין ספק שהוא לא ייושם. אבל טעיתי. דוקטור גול רצה איתו וגררה אותי איתה בעשר השנים האחרונות."

"זה בהחלט עומד בקנה אחד עם התפיסה שלה את האנושות," אמר סנואו. "בעיקר השימוש בילדים."

"וזה למה?" שאל הדיקן הייבוטום.

"כי אנחנו מייחסים להם תמימות. ואם אפילו התמימים מבינינו הופכים לרוצחים במשחקי הרעב, מה זה אומר? שהטבע הבסיסי שלנו אלים," הסביר סנואו.

"הרס עצמי," מילמל הדיקן הייבוטום.

סנואו זכר את תיאור המריבה של אבא שלו והדיקן הייבוטום וציטט את המכתב. "כמו עשים ללהבה." עיניו של הדיקן הוצרו, אבל סנואו רק חייך ואמר, "אבל כמובן, אתה בוחן אותי. אתה מכיר אותה הרבה יותר טוב ממני."

"אני לא כל כך בטוח בזה." הדיקן הייבוטום ריפרף באצבע על ורד הכסף של הפודרייה. "אז מה היא אמרה כשאמרת לה שאתה עוזב?"

"דוקטור גול?" שאל סנואו.

"ציפור השיר הקטנה שלך," אמר הדיקן. "כשעזבת את מחוז שתים־עשרה. היא היתה עצובה שאתה הולך?"

"אני מניח שזה העציב את שנינו." סנואו הכניס את הפודרייה לכיס ואסף את חפציו של סג'אנוס. "כדאי שאלך. אמור להגיע אלינו סלון חדש, והבטחתי לבת הדודה שלי שאהיה שם לפקח על המובילים."

"קדימה, לך," אמר הדיקן הייבוטום. "בחזרה לפנטהאוז."

סנואו לא רצה לדבר על לוסי גריי עם איש, בוודאי לא עם הדיקן הייבוטום. סמיילי שלח לו מכתב לכתובת הישנה של הזוג פלינת' וציין שהיא נעלמה. כולם חשבו שראש העיר הרג אותה, אבל לא יכלו להוכיח את זה. באשר ללהק, מפקד בסיס חדש החליף את הוף, והצעד הראשון שלו היה לאסור על הופעות ב"כירה" מכיוון שמוזיקה מביאה צרות.

כן, חשב סנואו. זה בהחלט נכון.

גורלה של לוסי גריי נותר תעלומה, אם כך, בדיוק כמו הילדה שחלקה את שמה בשיר המעצבן ההוא. האם היא בחיים, מתה, רוח רפאים שרודפת את ארצות השממה? אולי איש לא ידע לעולם. לא חשוב — סנואו הביא לחורבן שתיהן. לוסי גריי המסכנה. ילדת הרפאים המסכנה שפרחה בשירה עם הציפורים שלה.

אמרי לי, האם

תבואי אל העץ?

קרא המת לאהובה לברוח, ולא התלוצץ.

היא יכולה לעופף ברחבי מחוז 12 כרצונה, אבל היא והעורבנים־החקיינים שלה לעולם לא יוכלו לפגוע בו שוב.

לפעמים היה נזכר ברגע של מתיקות, וכמעט חש צער שהעניינים לא נגמרו אחרת. אבל זה לעולם לא היה מצליח ביניהם גם אילו היה נשאר. הם פשוט היו שונים מדי. ולא מצא חן בעיניו כל עניין האהבה, איך שהיא גרמה לו להרגיש טיפש ופגיע. אם הוא יתחתן אי־פעם, הוא יבחר מישהי שלא תהיה מסוגלת לגעת בליבו. מישהי שישנא אפילו, כך שלעולם לא תוכל לעשות עליו מניפולציות כפי שלוסי גריי עשתה. להרגיש קנאה. או חולשה. ליוויה קארדיו תהיה מושלמת לזה. הוא דמיין את שניהם, הנשיא והגברת הראשונה, מפקחים מלמעלה על משחקי הרעב בעוד כמה שנים. הוא ימשיך עם המשחקים, כמובן, כשישלוט בפאנם. אנשים יקראו לו רודן אכזרי בעל אגרוף ברזל. אבל לפחות הוא יבטיח להם הישרדות לשם ההישרדות, ייתן להם הזדמנות להתפתח. למה כבר יכולה האנושות לקוות מלבד זה? היא תצטרך להודות לו, למען האמת.

הוא חלף על פני מועדון הלילה של פלוריבוס והתיר לעצמו חיוך קטן. היה אפשר להשיג רעל עכברים בכל מיני מקומות, אבל הוא אסף בחשאי קומץ ממנו בסמטה האחורית בשבוע שעבר ולקח אותו הביתה. לא היה קל להכניס אותו לבקבוק המורפליום, בעיקר תוך שימוש בכפפות, אבל בסופו של דבר הוא הצליח להעביר מבעד לפתח כמות שנראתה לו מספיקה. הוא הקפיד לנגב את הבקבוקון היטב. לא היה דבר שיעורר בדיקן הייבוטום חשד כשיוציא את הבקבוקון מהפח ויכניס אותו לכיסו. כשיוציא את הטפטפת ויטפטף את המורפליום על לשונו. אם כי הוא לא היה יכול אלא לקוות שבנשימת אפו האחרונה יבין הדיקן את מה שרבים כל כך הבינו לפניו כאשר קראו עליו תיגר. את מה שכל פאנם תדע יום אחד. את הדבר הבלתי נמנע.

שלג תמיד נוחת למעלה.

תודות

אני רוצה להודות להורי על אהבתם ועל כך שתמיד תמכו בכתיבה שלי: לאבא שלי, שמגיל צעיר לימד אותי על המלומדים מתקופת ההשכלה ועל הדיון באשר למצב הטבע; ולאמא שלי, שלמדה ספרות אנגלית באוניברסיטה וטיפחה את הקוראת שבי, ועל כל השעות המאושרות ליד הפסנתר.

בעלי, קפ פריור, והסוכנת הספרותית שלי, רוזמרי סטמולה, הם הקוראים הראשונים שלי כבר שנים רבות. התובנות שלהם לגבי הטיוטות הראשונות של הרומן הזה היו יקרות מפז בפיתוח דמותו של קוריאולנוס סנואו הצעיר ועולמו שלאחר המלחמה, ואין ספק שחסכו לעורכים שלי סוגים שונים של כאב ראש. ואם כבר מדברים על עורכים, לא היתה מעולם סופרת שזכתה לחבורה מעמיקה וכישרונית כזאת. הפעם הם הגיעו בגלים, החל בקייט איגן שהנחתה אותי במיומנות רבה לאורך עשרה ספרים, עבור בדייוויד לוויתן, העורך הראשי המעולה שלי שהיה בכל מקום בו־זמנית — בגיבוש שם הספר, בתספורת לפסקאות פרועות ובתיאום מסירות חשאיות של כתב היד (איפה אם לא) בהפקה של "קוריאולנוס" של "שייקספיר בפארק". הגל השני הביא איתו את ג'ן ריס ואת אמילי סייף, ולאחריהן את המגיהות חדות העין רייצ'ל סטארק וג'וי סימפקינס, שלא הותירו אבן על אבן. אני אסירת תודה מעומק הלב על כך שעזרתן לי לעצב את הסיפור הזה בעזרת מוחכן ולבבכן היפהפיים.

היה תענוג אמיתי לחזור לחיקו של הצוות האדיר ב"סכולסטיק". רייצ'ל קואון, ליזט סראנו, טרייסי ון סטראטן, אלי ברגר, דיק רובינסון, מרק סיידנפלד, לזלי גאריץ', ג'וש ברלוויץ, ארין אוקונור, מייב נורטון, סטפני ג'ונס, ג'ו־אן מוהיקה, אנדריאה דייוויס פינקני, בילי דימישל וכל צוות המכירות של "סכולסטיק" — תודה גדולה לכולכם.

תודה מיוחדת לאליזבת ב' פריזי ולטים אובריין, ששוב הקסימו אותי בכריכה הנפלאה שלהם, שמשתלבת עם החזון שלהם לגבי הכריכות של טרילוגיית "משחקי הרעב", אך גם ייחודית לספר החדש.

כל הערצתי ואסירות תודתי לאומנים שיצרו שירים המופיעים בעולם של פאנם. שלושה מהשירים הם קלאסיקות: "למטה בעמק", "יקירה לי, קלמנטיין" ו"תראו את השמש בחיים" שכתבו אדה בלנקהורן וג' הווארד אנטוויזל. את השיר "לוסי גריי" כתב ב־1799 ויליאם וורדסוורת', והוא הופיע באוסף שלו "בלדות ליריות". במילים של השירים הללו עשיתי שינויים קלים כדי להתאים אותן ללהק. שאר השירים בספר מקוריים. את "הבלדה על לוסי גריי בירד" אמורים לשיר לגרסה של נעימת בלדה מסורתית שליוותה זה מכבר סיפורים על סופם ביש המזל של פורעי חוק, פייטנים, חיילים, בוקרים וכדומה. שני שירים אחרים הופיעו בטרילוגיית "משחקי הרעב". בגרסה הקולנועית את המנגינה של "בלב האחו" הלחינו טי בון ברנט וסימון ברנט, ואת המנגינה של "עץ התלייה" הלחינו ג'רמיה כיילב פרייטס וּוסלי קית' שולץ מ"דה לומינירז", ועיבד ג'יימס ניוטון הווארד.

תודתי האין־סופית לסוכנים הנפלאים שלי רוזמרי סטמולה, שהוזכרה לעיל, והסוכן שלי בעולם הבידור ג'ייסון דראוויס, שאני סומכת עליהם לחלוטין שינווטו בעולמות ההוצאה לאור והקולנוע, בסיוע לביאות החוק שלנו ג'ניס סי נלסון, אלנור לקמן ודיאן גולדן.

אני רוצה למסור את אהבתי לחברים ולבני משפחה, בעיקר לריצ'רד רגיסטר שתמיד נמצא במרחק הודעה כתובה, ולקפ, צ'רלי ואיזי, שהצטרפו לנסיעה הזאת במלוא הפרספקטיבה, הסבלנות וההומור.

ולבסוף, תודה לכל הקוראים שהשקיעו תחילה בסיפורה של קטניס, ועכשיו בזה של קוריאולנוס: אני מודה לכם מעומק הלב על שהצטרפתם לדרך הזאת לצידי.